פרשני:שולחן ערוך:אבן העזר קטו א: הבדלים בין גרסאות בדף
(Added yair hashulchan's seif.) |
מ (Updated article link) |
||
(גרסת ביניים אחת של אותו משתמש אינה מוצגת) | |||
שורה 44: | שורה 44: | ||
בעל המכשיל את אשתו: '''ש"ג,רמ"א''' קנד,א''',ח"מ''' – כופים אותו להוציאה ולתת כתובה. | בעל המכשיל את אשתו: '''ש"ג,רמ"א''' קנד,א''',ח"מ''' – כופים אותו להוציאה ולתת כתובה. | ||
'''מתוך הספר יאיר השולחן''' | '''מתוך הספר יאיר השולחן''', אין להעתיק ללא רשות מהמחבר, [https://www.yeshiva.org.il/Article/3873 לפרטים ורכישה]. | ||
==הערות שוליים== | ==הערות שוליים== |
גרסה אחרונה מ־14:03, 19 במאי 2019
|
![]() ערך זה הוא מתוך פרויקט פרשני - הפירוש השיתופי לכתבים תורניים.
מטרת פרויקט פרשני היא יצירת פירוש שיתופי על כל הכתבים התורניים, החל מהמשנה ועד ספרי השו"ת האחרונים הנכם מוזמנים להשתתף בעריכת הפירוש באמצעות דף העריכה או יצירת פירושים לערכים חדשים. |
סעיף א[עריכה]
אלו יוצאות שלא בכתובה: העוברת על דת משה ויהודית. ואיזו היא דת משה, שהאכילה את בעלה שאינו מעושר (משנה כתובות עב,א), או אחד מכל האיסוריםא (רא"ש), או ששימשתו נדה (משנה), ונודע לו אחר כךב, כגון שאמרה: פלוני חכם תקן לי הכרי הזה או התיר לי חתיכה זו או טיהר לי הדם הזה, ונמצאת שקרנית (גמ'). ודוקא שהוכחשה בעדים, כגון שהעידו שבאותה שעה שאמרה שפלוני תקן לה לא היה אותו פלוני בעירג, וגם יש עדים שאמרה לו שהוא מתוקן ושהוא אכלו על פיהד, אבל אם אין עדים והיא כופרת שלא האכילתוה, או שמכחשת החכם שאומר שלא תקן לה, והיא אומרת שתיקן לה, נאמנת (ירושלמי,ר"ן, דלא כרמב"ן). ודוקא שהכשילתו ואכל על פיה, אבל אם רצתה להאכילו דבר איסור, לא איבדה כתובתהו (רא"ש,ר"ן, דלא כרא"ה).
הטעם בעוברת על דת: מל"מ: שמא זינתה.
ב"ש,בית מאיר: שמא תזנה[1].
א. אחד מכל האיסורים: המ"מ מבאר שמקורו של הרא"ש שה"ה במאכילתו שאר איסורים הוא ק"ו ממעשר, שכן מעשר הוא איסור דרבנן בזה"ז ואפי' למ"ד דאורייתא מ"מ יכול להפריש לעצמו וכך לא יכשל לעולם. הח"מ והב"ש מסתפקים אם ה"ה גם לאיסורים שאינם באכילה, או שדוקא באיסורי אכילה, משום דברי התוס' בחולין[2] שדוקא בענייני אכילה אין הקב"ה מביא תקלה על ידן, שגנאי לצדיק שאוכל דבר איסור.
ב. ידע שהיא נידה ושימש: פמ"א,ר"י הלוי,נו"ב: יש לה כתובה. וכן משמע מלשון השו"ע "ונודע לו אח"כ".
שו"ת רמב"ם,רדב"ז: אין לה.
טוענת שידע: פמ"א: ישבע הבעל שלא ידע ויוציאה בלי כתובה.
ר"י הלוי: אינה נאמנת אפילו להשביעו.
נו"ב: אם יש עדים ששימשה נידה אינה נאמנת, אך אם הודתה מעצמה נאמנת במיגו.
פת"ש: יתכן שהפמ"א ור"י הלוי סוברים כנו"ב ולא נחלקו, אלא פמ"א עוסק בהודתה ור"י הלוי ביש עדים.
ג. נאמנות החכם כנגד האשה: ירושלמי,רא"ש כתובות,ר"ן,שו"ע: מפסידה כתובתה רק כשיש עדים שהחכם לא תיקן לה, אך החכם לבדו אינו נאמן להכחישה, אלא הוי עד כנגד עד. אמנם השו"ע יז,ח פסק כרמב"ן שהאומרת מפי עד מת בעלי נאמן העד להכחיש, והב"ש שם ציין לעיין בדבריו כאן, ונראה שכוונתו ליישב השו"ע כפי שחילק ברא"ש. כמו כן אפשר ליישב ע"פ חילוק הח"מ, שהרי שם דומה לחכם שטיהר.
רמב"ן,רא"ש שבועות: החכם נאמן, כיוון שבכל מקרה שמישהו מעיד מכח אחר והאחר מכחישו נפלה עדותו. מוכיחים כן מסוגייתנו שהחכם נאמן, ובפשטות מדובר שאין עדים.
ח"מ: אם אומרת שהחכם טיהר והוא מכחישה הוא נאמן משום שהיא יודעת שהיא טהורה רק מפי החכם, אך אם אומרת שראתה שתיקן והוא מכחישה אינו נאמן להכחישה. בכך מיישב את הסתירה ברא"ש, וכך מעמיד בדברי השו"ע כאן, ובכך מיושב גם מדוע השו"ע לא הביא כאן את שתי הדעות.
ב"י יו"ד קפה,ב"ש: החכם נאמן להכחישה לענין איסורים אך לא לענין ממון. כך יישבו את הרא"ש. וכתב הב"ש, שלדעת הרמב"ם והסמ"ג החכם נאמן אף לענין ממון. עוד כתב, שאף בדרבנן נאמן החכם כגון בכתם, ומה שחילק בשו"ת הרמ"א כוונתו דוקא לחמאה של עכו"ם שזהו איסור דרבנן קל יותר משאר איסורי דרבנן[3].
ד. עדים שאמרה לו שמתוקן: טושו"ע,ר"י הלוי: צריך גם עדים שהחכם לא תיקן וגם שאמרה לו שמתוקן ואכל. ח"מ – אע"פ שהוחזקה כפרנית במה שאמרה שהחכם תיקן לא הוחזקה כפרנית בכל דבריה ונאמנת לומר שלא האכילה אותו.
ב"ש,בית מאיר: הרא"ש כתב רק שצריך עדים שהחכם לא תיקן, ומשמע שאין צריך עדים גם על כך שאמרה לו שמתוקן. בהמשך מביא את דברי הח"מ שבנידה מפסידה כתובתה רק אם מודה ששימשתו נידה או שיש עדים ע"כ אך לא מספיק עדי יחוד משום שיכולה לטעון שכשבא לשמש אמרה לו שהיא נידה. ונראה שהביא דבריו רק אליבא דשיטת הטור[4], וכן הבית מאיר כתב במפורש שלא צריך עדים ששימשתו נידה.
ה. מודה שהכשילה: ראב"ד: אינה נאמנת, לפי שאין אדם משים עצמו רשע.
רשב"א,ר"ן,ח"מ,ב"ש: נאמנת להפסיד כתובתה, לפי שהודאת בע"ד כמאה עדים. הגמ' לא העמידה במקרה זה רק משום שאינו שכיח. ר"י הלוי – ואינה נאמנת לטעון ששיטתה, כיוון שעל מחילה א"א לטעון השטאה.
ו. רצתה להכשילו: רא"ש,ר"ן,שו"ע: לא איבדה כתובתה אא"כ נכשל בפועל, כיוון שאחרת יכולה לטעון ששיחקה בו ובסוף היתה מונעת אותו. מדייקים כך משאלת הגמ' "אי דידע נפרוש?", משמע שאם ידע ופרש אינה מפסידה.
רא"ה: מפסידה כתובתה.
בעל המכשיל את אשתו: ש"ג,רמ"א קנד,א,ח"מ – כופים אותו להוציאה ולתת כתובה.
מתוך הספר יאיר השולחן, אין להעתיק ללא רשות מהמחבר, לפרטים ורכישה.
הערות שוליים[עריכה]
- ↑ עיין יביע אומר ח"ג אה"ע סי' כא: "לולא דמסתפינא מרבותי היה נראה לי לצדד קולא בענין עוברות על דת שבזמנינו, ואע"פ שדבר זה אסור לאומרו בפני ע"ה להקל ח"ו נגד תקנת חז"ל, ואמרתי לא אזכרנו, אך נלאתי כלכל ולא אוכל, ותורה אמת כתיב בה... מבואר שכל טעם של עוברת על דת יהודית הוא משום חשש זנות... בזה"ז שדשו רבים בלבושים מודרנים כאלה. לשמור ארחות פריץ ולא ניחא למרייהו למימר אכולהו דחשידי אזנות ח"ו, שהרי אינן עושות כן אלא מתוך שיגרא, ולא נחשדו על דברים חמורים של זנות ולמעול מעל בבעליהן... ומ"מ אין בידינו לעקור ח"ו אפי' במשהו תקנת חז"ל, שאע"פ שאפשר שבטל הטעם לא בטלה גזרה, והם אמרו עוברת על דת תצא בלא כתובה. ומה גם שעצם הענין שהיא עוברת על דת מידי איסור לא יצאה. ולא כתבתי זאת אלא לסניף בעלמא לנ"ד. גם נ"מ להתיר למתווכי השלום בין זוגות כאלה שהאשה הולכת בראש פרוע ובזרועות מגולות, להכנס לעובי הקורה להשלים ביניהם... וגם נראה שיועיל זה במקום הצורך לאיש יר"ש (או בעל תשובה) שאשתו הולכת בבגדי פריצות ובראש פרוע, ואינה שומעת בשום אופן לתוכחתו, וקשים לו מאוד הגירושין, ובפרט כשיש להם בנים ובנות, שיוכל לסמוך על הטעם הנ"ל להתיר לו לקיימה. ואף הפוסקים שכ' דעוברת ע"ד מצוה לגרשה ואסור לקיימה, אפשר שבזה"ז הן הן יודו להקל, מטעם הנ"ל. ועדיין צ"ע בזה". ולענין כתובה כתב שאם הבעל בא בתום לב ובאמת מקפיד על לבוש זה, הריהי מפסידה כתובתה, והתווכח שם עם הגר"ע הדאיה זצ"ל שכתב: "והנה עתה בזה"ז הן בעון פשתה המספחת בכ"מ שרוב הנשים יוצאות לשוק וראשם פרוע וזרועותיהם מגולות, ואם לא תחלק בין הזמנים לא הנחת בת ישראל תחת בעלה. וכולן צריכות להתגרש בלי כתובה. וכיו"ב כ' באוסף פסקי דין של הרבנות הראשית לישראל (עמוד קכו) שההליכה שלובת זרוע עם גבר זר בזה"ז אין דברים כאלה מעשים של פריצות יתרה וכו'. ע"ש. הרי דאפי' ענין הפריצות דנו כפי העת והזמן שנראה לעולם שהוא בגדר פריצות". גם לדעת הגר"ע הדאיה יכול הבעל להתרות בה שלא תלך כך בעתיד, ואז אם תמשיך תפסיד כתובתה.
- ↑ דף ה,ב ד"ה צדיקים
- ↑ אמנם הקרבן נתנאל בכתובות כתב שלדעת שו"ת הרמ"א יש להעמיד כאן דוקא בעד בדוק ולא בכתם.
- ↑ ואולי יש לחלק שבנידה יש יותר לחשוש שגילתה לו, אך נראה יותר כפי שכתבנו, וכאמור הבית מאיר סובר כן במפורש.