פרשני:אגרות הראיה: אגרת רפט: הבדלים בין גרסאות בדף
מ (Try fix category tree) תגית: ריקון |
(Added igrut reaya.) |
||
שורה 1: | שורה 1: | ||
{{פרשני}}{{#makor-new:אגרות הראיה: אגרת רפט |אגרות הראיה-|אגרת|רפט|}} | |||
= רקע לאגרת = | |||
= הערות, מקבילות, וביאורים נצרכים = | |||
= נמען האגרת = | |||
=האגרת= | |||
ב"ה עה"ק יפו ת"ו, ו' ניסן תרעי"ן. | |||
כבוד ידיד יקר מפנינים, רב תבונות ואיש אמונים, הרב המאוה"ג אוצר | |||
תורה ויראה, דעת ומשרים, כליל תפארת מו"ה יונתן בנימין הלוי איש הורוויץ | |||
שליט"א, שלו' וברכה ושמחת הרגל באה"ר. | |||
לשמחת לבבי הגיעני מכתבו היקר והחוברת הנכבדה. יאושר חילי' דמר | |||
ידי"נ שי' על הטוב אשר יעשה עם עם ד' יושב ציון, ויה"ר שיכירו וידעו הכל | |||
במהרה בקרוב, שאנו חייבים ללכת בדרכי חיים באמת, וישובו מדרכי חושך, שהם | |||
ההפך מהדרך אשר צוה ד' אלהינו ב"ה אותנו ללכת בה, לבחור בחיים של כבוד | |||
וכשרון. "ומאן ספין ומאן רקיע"<ref>ע' מועד קטן כח.</ref> לגזור איסור על מצוה גדולה כזאת, שמותר | |||
לדבר בגינה דברי חפץ בשבת קודש (כשבת ד' ק"ן א'). ומפשטיות לשון הסוגיא | |||
שם, דאמר ר' שמואל בר נחמני אמר רבי יוחנן (או ר' יונתן) הולכים לטרטיאות | |||
ולקרקסאותולבסילקאות לפקח על עסקי רבים בשבת, ותנא דבי מנשה משדכין | |||
כו' וללמדו אומנות, נראה שרשב"נ מודה להא דתנאד"מ, ובירושלמי פרק אלו | |||
קשרים ה"ג "אר"חבש"ר שמואל בר נחמן (שנראה פשוט שהוא ר"ש בר נחמני | |||
דבבלי), לא נתנו שבתות כו' אלא לאכילה ולשתי', ע"י שהפה זה מסריח התירו | |||
לו לעסוק בהן בד"ת", הרי החמיר כ"כ בדבור בשבת עד שאפילו דיבור התורה | |||
צריך היתר, ומ"מ התיר ג"כ לפסוק לאומנות, שהרי שהיא שקולה כתורה, ובודאי | |||
אינו דומה רבים העושים את התורה ליחידים, ואיך שייך לגזור ע"ז איסורים, ובפרט | |||
לעת כזאת עת לעשות לד' לחזק את ידי אמוני ד' בכל צד של חיזוק המוסיף | |||
אומץ בדרכי חיים. | |||
ערכתי בזה ג"כ דברים אחדים ע"ד השמיטה, ומפני הטרדא הוכרחתי לקצר, | |||
ואת כת"ר הסליחה. והי' ז"ש וברכת ד', כנה"י ונפש ידי"עדוש"תבאה"רכה"י, | |||
הק' אברהם יצחק ה"ק | |||
דף 330 | |||
ביסוד השמיטה, עלינו לדעת שאנו חייבים להתאמץ בכל כחנו לסבב פני | |||
הדברים, שסוף כל סוף תהי' שבת הארץ הולכת ונקבעת בכל קדושתה על אדמת | |||
הקדש. עלינו להשתדל להנחות את הדבר, עד אשר יעלה בידינו בע"ה לבסס את | |||
יסוד קדושת השביעית בכל צורתו, כתורה וכמצוה. כי מצוה זו לבד חבתה ככל | |||
מצוה ממצותיה של תורה, הלא עונשה, ומכלל לאו אתה שומע הן, שגם מתן שכרה, | |||
בצדה, ובה תלוי גלות הארץ וישובה, כמפורש בתורה: "כל ימי השמה תשבת את | |||
אשר לא שבתה בשבתותיכם עליה", וחכמים אמרו מפורש גלות באה לעולם על | |||
שמטת הארץ<ref>אבות פ"ה מ"ט.</ref>. אבל איך לבא אל המטרה הקדושה הזאת, ובאיזה אמצעיים נחזיק | |||
להגיע אליה, דבר זה צריך לימוד. | |||
לפי דעתי אנו צריכים לבא אל מחוז חפצנו דוקא קמעא קמעא, וכמו שאמר | |||
רבי חייא רבא לר"ש בן חלפתא, לענין כללות ישועתן של ישראל, שהיא קמעא | |||
קמעא, כל מה שהיא הולכת היא רבה והולכת (ירושלמי פ"קדברכות ה"א), כך | |||
היא הישועה הרוחנית של הקמת קדושת הארץ על מכונה, מוכרחת להיות ג"כ קמעא | |||
קמעא, ובעזרת השם יתברך, כל מה שהיא הולכת מתחזקת היא ומשתרשת ותהי' | |||
רבה והולכת. דרכי ההוראה שלנו בזה צריכין להיות כמציל מן הדליקה, שכל מה | |||
שהוא יותר יקר ויותר קדוש הוא קודם להצלה, ואח"כ משתדלים להציל עוד, | |||
וחביב חביב קודם, ותורה שבכתב קודמת להצלה מתורה שבע"פ (ס"ח סי' תתנ"ו | |||
הובא במג"א סי' של"ד ס"ק ט"ו). על כן הננו חייבים לעמוד על המשמר ראשית | |||
לכל, שלעת עתה לפחות תעלה בידינו יסוד קדושת המצוה במה שהוא מן התורה. | |||
ולענין שיש במצוה זו יותר מכל המצות מפני שהגלות תלוי' בה, בודאי דבר גדול | |||
הוא כשהעיקר של תורה עולה בידינו. ולא למותר הוא להציב בזה דברי הגאון | |||
שאגת ארי' סוף סימן כ"ד, שהוכיח שברכת התורה מן התורה היא ולא מדרבנן, | |||
מהא דאמר רב יהודה א"ר מ"ד מי האיש החכם ויבן את זאת, ויאמר ד' על עזבם | |||
את תורתי שלא ברכו בתורה תחילה<ref>נדרים פא.</ref>, מדנענשו עונש גדול כ"כ, דעל דבר זה | |||
אבדה הארץ, ש"מ דברכת התורה היא מה"ת, דאי מדרבנן לא היו ראויין לעונש | |||
גדול כ"כ. ומטי לה מדברי התוספות (סוטה דף מ"א ב' ד"ה אותו), שהוכיחו שאמו | |||
מישראל לא מהני גבי מלך מדין תורה, דאי לאו הכי לא היו חייבים עונש גדול כזה, | |||
ומסיק הגאון ש"א ז"ל, שאע"פ שיש לדחות הראי' מהא דאגריפס, וכונתו ז"ל | |||
צריך לומר דיש מקום לומר שעיקר קושיית התוספות על רש"י שם היא משום | |||
דמשמע להו שלדעתו ז"ל באמו מישראל אין בו איסור כלל, כ"א שהוא זילא | |||
מילתא לגבי מלך, מ"מ "הדבר מוכרע מעצמו, דאי ברכת התורה אינה אלא מד"ס | |||
אין ראוי לעונש גדול כ"כ דאבידת הארץ" עכ"ל. ונמצא בכל זמן שנתאמץ לצאת מידי | |||
איסור תורה הננו עושים בזה דבר גדול, שאנו מצילים את יסוד הישוב באה"ק, | |||
שעיקר תכליתו הוא להיות פתח תקוה לקיבוץ גלויות, מאותו העונש של גלות | |||
הארץ, הנסמך לביטול השמיטין, ד' יצילנו, ופעולה זו היא קרובה לנו, ואנו צריכין | |||
לרכז עלי' בתחילה את כל מגמתנו. | |||
אבל איך נבא בתחילה להנצל מאיסור של תורה, צריך אני לבאר סדרן | |||
של דברים. התוכן הפשוט הוא, שמאחר שלפי דעת רוב הראשונים אין לנו מלאכות | |||
דף 331 | |||
האסורות מן התורה בשביעית, כי אם חמש או ארבע, דהיינו זריעה, זמירה, קצירה, | |||
בצירה, לכל הדיעות, והחמישית שהיא חרישה במחלוקת היא שנויה, יש אומרים | |||
שהיא ג"כ אסורה מן התורה, אם לא באיסור לאו כמו הראשונות מ"מ באיסור עשה, | |||
של בחריש ובקציר תשבת, ויש אומרים שאין בחרישה שום איסור של תורה כי-אם | |||
הרי היא ככל התולדות שהן אסורות רק מדרבנן. לזאת עלינו להשתדל, שכל זמן | |||
שיש עוד הכרח לקיום הישוב לבקש צדדי היתר בענין שביעית, שעכ"פ אלה | |||
חמשת המלאכות, או לפחות, כשהדחק גדול הרבה, ארבעת המלאכות, לא יעשו ע"י | |||
ישראל, כי-אם ע"י פועלים נכרים, שאז לדעת הסוברים, שעיקר האיסור של תורה | |||
בשביעית הוא שלא יעשה ישראל את עבודת הארץ, וכפשטאדקרא שמדבר בלשון | |||
נוכח "שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור", והתורה מדברת עם ישראל, א"כ כשנכרי | |||
הוא העושה את המלאכה, אפילו אם הוא פועל של ישראל, אין כאן אלא איסור | |||
שבות, שאפילו גבי שבת החמורה אינו כי אם איסור מדרבנן, וק"ו בשביעית, שאין | |||
בה חיוב כרת וסקילה, שמבעיא לן בב"מ (ד' צ' א') אם יש בכה"ג אפילו איסור שבות, | |||
ולדינא פסקו הפוסקים שיש כאן איסור שבות, אבל מ"מ יותר מאיסור שבות דרבנן | |||
אין כאן, והרי אנו ניצלים מליפול בפח מוקש של ביטול שביעית מן התורה. ואע"פ | |||
שישנם ג"כ מחמירים לומר, שמ"ע של שבת הארץ מוטלת על הקרקע, כמו שחיוב | |||
שביתת בהמה של ישראל בשבת מוטלת על הבהמה, כלומר על ישראל בעל הקרקע | |||
ובעל הבהמה, אפילו כשנכרי עובד בהם את עבודתו, כמו שביארתי בספר שבת | |||
הארץ (פ"א ה"א), מ"מ כבר פשטה מימים הראשונים ההוראה כהפוסקים הסוברים | |||
שעיקר שבת הארץ היא דוקאאקרקפתאדגברא כשישראל עובד את הקרקע, משום | |||
שכונת התורה היא לפרש ענין של ושבתה הארץ שבת לד' ע"י מה ששדך לא תזרע | |||
וגו' כלומר ע"י מה שאתה בן ישראל, המצווה בשביתה, לא תעשה את העבודות | |||
האסורות הללו, ועל יסוד זה כבר פסק המוהרי"ט<ref>תשו' ח"ב סי' נב.</ref> להתיר להשכיר את שדהו לגוי | |||
ע"י הבלעה, אע"פ שעובדה ג"כ בשביעית, והנהיג כן למעשה מפני שסובר שאין | |||
איסור שביתת הארץ כ"א כשישראל עובדה. ואפילו לדעת המחמירים מ"מ על זה | |||
מועלת המכירה בודאי, שהרי עכשיו אין השדה של ישראל מן הדין, וכיון ששני | |||
אלה מתחברים יחד, שהשדה אינה של ישראל והעובד הוא ג"כ נכרי, אין כאן שום | |||
איסור, וראוי לסמוך על זה בשביעית בזמן הזה, שסוף כל סוף רבו האומרים שהיא | |||
מדרבנן, אלא שאנו חוששים לדעת האומרים שהיא מן התורה, וכיון שיש לומר | |||
שאפילו לדבריהם כשהגוי עובד אין כאן איסור תורה, ואם תאמר שגם בזה יש | |||
איסור תורה הרי אנו מצרפים לסמוך על המכירה, שבצירוף כל אלה יחד ודאי | |||
יצאנו מידי איסור תורה מצדי צדדים. והאמת הוא, שלענין לצאת מידי איסור תורה | |||
די לסמוך על המוהרי"ט בזמן הזה, ונמצא שאפילו בלא הפקעת המכירה אין כאן | |||
איסור תורה. עכ"פ ממוצא דבר אנו למדים, שאם נעמד על המשמר להשתדל, שגם | |||
אחר המכירה לא יעשו ע"י ישראל אותן חמש או ארבע מלאכות האסורות מן התורה, | |||
הרי אנו מרויחים דבר גדול, שעולה בידינו שביתת הארץ מן התורה, ומה שאנו | |||
צריכים לסמוך על היתר ההפקעה הוא ראוי להיות רק בשביל שארי העבודות כולן, | |||
שהן כולן אסורות רק מדרבנן, שאי אפשר שלא יעשו ע"י ישראל, מפני תיקון הישוב, | |||
דף 332 | |||
ודוחק הפועלים העניים, שע"ז כדאי לסמוך בשעת הדחק על הדיעות הסוברות | |||
שבשדה של נכרים אין שום דין שביעית נוהג גם לענין עבודה ע"י ישראל. | |||
והנה לפי מצבנו עכשו הי' דבר גדול מאד אם היינו יכולים באמת לשמור | |||
דבר זה, אבל כדי שלא נהי' צריכיןלהכנס עוד בפרצות דחוקות, גם באלה המלאכות | |||
האסורות מן התורה, ראוי ג"כ שניסד ע"ז קופה מיוחדת, שהיא תהי' מוכנת לתמוך | |||
בידי הפועלים, אשר תתמעט העבודה אצלם, ע"י אותן העבודות הנעשות ע"י | |||
נכרים, ולעזור ג"כ להאכרים העניים, שהם רגילים לעשות את כל העבודות ע"י | |||
עצמם, שיוכלו לשכר פועלים נכרים, לאותן העבודות האסורות מן התורה. אמנם | |||
הלא ב"ה נמצאים ג"כ יחידים יראים ושלמים, החפצים לקיים את המצוה כמאמרה, | |||
ולשבת לגמרי ככל דין תורת שביעית, צריכין אנו ליסד ע"ז קופה מיוחדת, או | |||
לקבע ערך מיוחד כמה אחוזים למאה יבאו מהכנסת הקופה לתמוך בידי האכרים | |||
המוכרחים לעבוד, כדי להוציא אותם מאיסורי תורה, וכמה אחוזים יהיו שייכים | |||
להשובתים לגמרי. | |||
והנה כ"ז הוא מה שנוגע לשנתנו זאת, אבל עלינו לדאוג ג"כ על מעמד | |||
השמיטה בקביעות. ואם יחננו ד' ומשיח צדקנו יבא במהרה בימינו, ולא נצטרך | |||
לכל אותם האמצעיים, מ"מ לא אבדנו את שכר מצוה של השתדלותנו להעמיד קדושת | |||
הארץ, אם חלילה יתאחר הזמן. כדי לקבע קדושת השביעית לדורות, אנו צריכים | |||
ראשית כל לכונן מוסד גדול, שיספיק לתמוך בידי כל בעלי השדות של מזרע | |||
תבואות, זרעים וירקות, וכיוצא בהן, שאינם קשורים בקשרי מסחר, שאם אך יותן | |||
להם סיפוק פרנסתם במשך השנה יוכלו לשבות. והקופה צריכה להיות עשירה כ"כ, | |||
באופן שתוכל ג"כ לתמוך בידי הפועלים, אשר יתבטלו מעבודתם. ויותר טוב הוא, | |||
שהאגודה שתהי' עסוקה בזה תכונן מעשי', ליסד עבודות כשרות של בנינים ושל | |||
חרשת המעשה, שתעסיק בהם את הפועלים בכל משך שנת השביעית. | |||
וכשתהי' הקופה מושפעת בפועלים חרוצים, העוסקים בעבודת הקדש הזאת | |||
בזרוע וגבורה, נוכל להמשיך הדבר שאפילו בכרמים ובפרדסים, שהמכירה והשכירות | |||
לגוי היא מוכרחת בהם, מפני הפסק המסחר, מ"מ אפשר להנהיג שתהיה באמת | |||
ההפקעה נעשית ע"י שכירות לגוי בהבלעה, ופועלים גויים יעבדו גם בהם, וכל | |||
פועלי ישראל יהיו עסוקים בבנינים, ובכל ענפי התעשי' שתכין האגודה, ביחוד | |||
לצורך תשלום חסרון העבודה של שנת השביעית. | |||
אם נכונן את צעדנו ע"פ הדברים האלה, בנחת ובהשקט, נוכל לקוות שנעשה | |||
ונצליח בעה"י. ואז, כאשר ע"פ הסטטיסטיקה ותוצאות חשבון רכוש האגודה ימצא | |||
לנו, שאנו יכולים להשלים את המחסורים הללו, אפילו רק בחלק הגון מהם, אז | |||
נסכים כולנו, שלא להשתמש עוד בשום הפקעה, ושישראל לא יעשו כל עבודה אסורה, | |||
ואפילו הגויים יעשו רק בהפרדסים והכרמים השכורים להם, ותהיה שבת הארץ | |||
מתקיימת ברוב עיקריה ופרטיה על אדמת הקודש. זהו דרך שאפשר לכונן אליו | |||
את מטרתנו, ושלא נפלאת ולא רחוקה לאמר שיוכל לעלות בידינו. ואם בשמיטה | |||
אחת לא נוכל להפיק את כל חפצנו, נשמח בכמה שתמצא ידנו ליסד את יסוד | |||
קדושת הארץ, ונקוה שבכל שמיטה ושמיטה תוסיף האגודה חיל, וכל מה שהיא | |||
תוסיף אמץ תגדל הכבישה ליסוד קדושת המצוה, ויתקלס עילאה ב"ה בקדושת | |||
שבת לד' על אדמת קדשו. | |||
דף 333 | |||
ומה שנוגע לענין המסחר, לפי המצב של שנה זו, שהכרח הוא לסמוך על | |||
ההפקעה, של המכירה, שיש בה צד הערמה, ראוי ונכון לצרף לזה ג"כ, שתהי' המכירה | |||
המסחרית תמיד בהבלעה, וירשם בכל הפרייזקורנטים<ref>רשימת המחירים.</ref>, שהמחיר אינו נלקח בעד | |||
גוף הפירות כ"א בעד העבודה והמכשירים. וכשיזכנו ד' לבא למדה הטובה, שלא | |||
יהיו עבודים כ"א הפרדסים והכרמים המושכרים בהבלעה, אז אין להחמיר על הפירות | |||
כלל מצד סחורה, שהרי הם נחשבים פירות של נכרים, ויש לחוש לאיסור שאסרו | |||
גאוני הדור בימי הב"י, שלא להחמיר בפירות של נכרי בקדושת שביעית. | |||
= אזכורים בספרים ובמאמרים = | |||
= קישורים חיצוניים = | |||
==הערות שוליים== | |||
[[קטגוריה:אגרות הראי"ה]] |
גרסה מ־13:28, 7 במאי 2021
|
![]() ערך זה הוא מתוך פרויקט פרשני - הפירוש השיתופי לכתבים תורניים.
מטרת פרויקט פרשני היא יצירת פירוש שיתופי על כל הכתבים התורניים, החל מהמשנה ועד ספרי השו"ת האחרונים הנכם מוזמנים להשתתף בעריכת הפירוש באמצעות דף העריכה או יצירת פירושים לערכים חדשים. |
No result
רקע לאגרת
הערות, מקבילות, וביאורים נצרכים
נמען האגרת
האגרת
ב"ה עה"ק יפו ת"ו, ו' ניסן תרעי"ן. כבוד ידיד יקר מפנינים, רב תבונות ואיש אמונים, הרב המאוה"ג אוצר תורה ויראה, דעת ומשרים, כליל תפארת מו"ה יונתן בנימין הלוי איש הורוויץ שליט"א, שלו' וברכה ושמחת הרגל באה"ר. לשמחת לבבי הגיעני מכתבו היקר והחוברת הנכבדה. יאושר חילי' דמר ידי"נ שי' על הטוב אשר יעשה עם עם ד' יושב ציון, ויה"ר שיכירו וידעו הכל במהרה בקרוב, שאנו חייבים ללכת בדרכי חיים באמת, וישובו מדרכי חושך, שהם ההפך מהדרך אשר צוה ד' אלהינו ב"ה אותנו ללכת בה, לבחור בחיים של כבוד וכשרון. "ומאן ספין ומאן רקיע"[1] לגזור איסור על מצוה גדולה כזאת, שמותר לדבר בגינה דברי חפץ בשבת קודש (כשבת ד' ק"ן א'). ומפשטיות לשון הסוגיא שם, דאמר ר' שמואל בר נחמני אמר רבי יוחנן (או ר' יונתן) הולכים לטרטיאות ולקרקסאותולבסילקאות לפקח על עסקי רבים בשבת, ותנא דבי מנשה משדכין כו' וללמדו אומנות, נראה שרשב"נ מודה להא דתנאד"מ, ובירושלמי פרק אלו קשרים ה"ג "אר"חבש"ר שמואל בר נחמן (שנראה פשוט שהוא ר"ש בר נחמני דבבלי), לא נתנו שבתות כו' אלא לאכילה ולשתי', ע"י שהפה זה מסריח התירו לו לעסוק בהן בד"ת", הרי החמיר כ"כ בדבור בשבת עד שאפילו דיבור התורה צריך היתר, ומ"מ התיר ג"כ לפסוק לאומנות, שהרי שהיא שקולה כתורה, ובודאי אינו דומה רבים העושים את התורה ליחידים, ואיך שייך לגזור ע"ז איסורים, ובפרט לעת כזאת עת לעשות לד' לחזק את ידי אמוני ד' בכל צד של חיזוק המוסיף אומץ בדרכי חיים. ערכתי בזה ג"כ דברים אחדים ע"ד השמיטה, ומפני הטרדא הוכרחתי לקצר, ואת כת"ר הסליחה. והי' ז"ש וברכת ד', כנה"י ונפש ידי"עדוש"תבאה"רכה"י, הק' אברהם יצחק ה"ק דף 330 ביסוד השמיטה, עלינו לדעת שאנו חייבים להתאמץ בכל כחנו לסבב פני הדברים, שסוף כל סוף תהי' שבת הארץ הולכת ונקבעת בכל קדושתה על אדמת הקדש. עלינו להשתדל להנחות את הדבר, עד אשר יעלה בידינו בע"ה לבסס את יסוד קדושת השביעית בכל צורתו, כתורה וכמצוה. כי מצוה זו לבד חבתה ככל מצוה ממצותיה של תורה, הלא עונשה, ומכלל לאו אתה שומע הן, שגם מתן שכרה, בצדה, ובה תלוי גלות הארץ וישובה, כמפורש בתורה: "כל ימי השמה תשבת את אשר לא שבתה בשבתותיכם עליה", וחכמים אמרו מפורש גלות באה לעולם על שמטת הארץ[2]. אבל איך לבא אל המטרה הקדושה הזאת, ובאיזה אמצעיים נחזיק להגיע אליה, דבר זה צריך לימוד. לפי דעתי אנו צריכים לבא אל מחוז חפצנו דוקא קמעא קמעא, וכמו שאמר רבי חייא רבא לר"ש בן חלפתא, לענין כללות ישועתן של ישראל, שהיא קמעא קמעא, כל מה שהיא הולכת היא רבה והולכת (ירושלמי פ"קדברכות ה"א), כך היא הישועה הרוחנית של הקמת קדושת הארץ על מכונה, מוכרחת להיות ג"כ קמעא קמעא, ובעזרת השם יתברך, כל מה שהיא הולכת מתחזקת היא ומשתרשת ותהי' רבה והולכת. דרכי ההוראה שלנו בזה צריכין להיות כמציל מן הדליקה, שכל מה שהוא יותר יקר ויותר קדוש הוא קודם להצלה, ואח"כ משתדלים להציל עוד, וחביב חביב קודם, ותורה שבכתב קודמת להצלה מתורה שבע"פ (ס"ח סי' תתנ"ו הובא במג"א סי' של"ד ס"ק ט"ו). על כן הננו חייבים לעמוד על המשמר ראשית לכל, שלעת עתה לפחות תעלה בידינו יסוד קדושת המצוה במה שהוא מן התורה. ולענין שיש במצוה זו יותר מכל המצות מפני שהגלות תלוי' בה, בודאי דבר גדול הוא כשהעיקר של תורה עולה בידינו. ולא למותר הוא להציב בזה דברי הגאון שאגת ארי' סוף סימן כ"ד, שהוכיח שברכת התורה מן התורה היא ולא מדרבנן, מהא דאמר רב יהודה א"ר מ"ד מי האיש החכם ויבן את זאת, ויאמר ד' על עזבם את תורתי שלא ברכו בתורה תחילה[3], מדנענשו עונש גדול כ"כ, דעל דבר זה אבדה הארץ, ש"מ דברכת התורה היא מה"ת, דאי מדרבנן לא היו ראויין לעונש גדול כ"כ. ומטי לה מדברי התוספות (סוטה דף מ"א ב' ד"ה אותו), שהוכיחו שאמו מישראל לא מהני גבי מלך מדין תורה, דאי לאו הכי לא היו חייבים עונש גדול כזה, ומסיק הגאון ש"א ז"ל, שאע"פ שיש לדחות הראי' מהא דאגריפס, וכונתו ז"ל צריך לומר דיש מקום לומר שעיקר קושיית התוספות על רש"י שם היא משום דמשמע להו שלדעתו ז"ל באמו מישראל אין בו איסור כלל, כ"א שהוא זילא מילתא לגבי מלך, מ"מ "הדבר מוכרע מעצמו, דאי ברכת התורה אינה אלא מד"ס אין ראוי לעונש גדול כ"כ דאבידת הארץ" עכ"ל. ונמצא בכל זמן שנתאמץ לצאת מידי איסור תורה הננו עושים בזה דבר גדול, שאנו מצילים את יסוד הישוב באה"ק, שעיקר תכליתו הוא להיות פתח תקוה לקיבוץ גלויות, מאותו העונש של גלות הארץ, הנסמך לביטול השמיטין, ד' יצילנו, ופעולה זו היא קרובה לנו, ואנו צריכין לרכז עלי' בתחילה את כל מגמתנו. אבל איך נבא בתחילה להנצל מאיסור של תורה, צריך אני לבאר סדרן של דברים. התוכן הפשוט הוא, שמאחר שלפי דעת רוב הראשונים אין לנו מלאכות דף 331 האסורות מן התורה בשביעית, כי אם חמש או ארבע, דהיינו זריעה, זמירה, קצירה, בצירה, לכל הדיעות, והחמישית שהיא חרישה במחלוקת היא שנויה, יש אומרים שהיא ג"כ אסורה מן התורה, אם לא באיסור לאו כמו הראשונות מ"מ באיסור עשה, של בחריש ובקציר תשבת, ויש אומרים שאין בחרישה שום איסור של תורה כי-אם הרי היא ככל התולדות שהן אסורות רק מדרבנן. לזאת עלינו להשתדל, שכל זמן שיש עוד הכרח לקיום הישוב לבקש צדדי היתר בענין שביעית, שעכ"פ אלה חמשת המלאכות, או לפחות, כשהדחק גדול הרבה, ארבעת המלאכות, לא יעשו ע"י ישראל, כי-אם ע"י פועלים נכרים, שאז לדעת הסוברים, שעיקר האיסור של תורה בשביעית הוא שלא יעשה ישראל את עבודת הארץ, וכפשטאדקרא שמדבר בלשון נוכח "שדך לא תזרע וכרמך לא תזמור", והתורה מדברת עם ישראל, א"כ כשנכרי הוא העושה את המלאכה, אפילו אם הוא פועל של ישראל, אין כאן אלא איסור שבות, שאפילו גבי שבת החמורה אינו כי אם איסור מדרבנן, וק"ו בשביעית, שאין בה חיוב כרת וסקילה, שמבעיא לן בב"מ (ד' צ' א') אם יש בכה"ג אפילו איסור שבות, ולדינא פסקו הפוסקים שיש כאן איסור שבות, אבל מ"מ יותר מאיסור שבות דרבנן אין כאן, והרי אנו ניצלים מליפול בפח מוקש של ביטול שביעית מן התורה. ואע"פ שישנם ג"כ מחמירים לומר, שמ"ע של שבת הארץ מוטלת על הקרקע, כמו שחיוב שביתת בהמה של ישראל בשבת מוטלת על הבהמה, כלומר על ישראל בעל הקרקע ובעל הבהמה, אפילו כשנכרי עובד בהם את עבודתו, כמו שביארתי בספר שבת הארץ (פ"א ה"א), מ"מ כבר פשטה מימים הראשונים ההוראה כהפוסקים הסוברים שעיקר שבת הארץ היא דוקאאקרקפתאדגברא כשישראל עובד את הקרקע, משום שכונת התורה היא לפרש ענין של ושבתה הארץ שבת לד' ע"י מה ששדך לא תזרע וגו' כלומר ע"י מה שאתה בן ישראל, המצווה בשביתה, לא תעשה את העבודות האסורות הללו, ועל יסוד זה כבר פסק המוהרי"ט[4] להתיר להשכיר את שדהו לגוי ע"י הבלעה, אע"פ שעובדה ג"כ בשביעית, והנהיג כן למעשה מפני שסובר שאין איסור שביתת הארץ כ"א כשישראל עובדה. ואפילו לדעת המחמירים מ"מ על זה
מועלת המכירה בודאי, שהרי עכשיו אין השדה של ישראל מן הדין, וכיון ששני אלה מתחברים יחד, שהשדה אינה של ישראל והעובד הוא ג"כ נכרי, אין כאן שום איסור, וראוי לסמוך על זה בשביעית בזמן הזה, שסוף כל סוף רבו האומרים שהיא מדרבנן, אלא שאנו חוששים לדעת האומרים שהיא מן התורה, וכיון שיש לומר שאפילו לדבריהם כשהגוי עובד אין כאן איסור תורה, ואם תאמר שגם בזה יש איסור תורה הרי אנו מצרפים לסמוך על המכירה, שבצירוף כל אלה יחד ודאי יצאנו מידי איסור תורה מצדי צדדים. והאמת הוא, שלענין לצאת מידי איסור תורה די לסמוך על המוהרי"ט בזמן הזה, ונמצא שאפילו בלא הפקעת המכירה אין כאן איסור תורה. עכ"פ ממוצא דבר אנו למדים, שאם נעמד על המשמר להשתדל, שגם אחר המכירה לא יעשו ע"י ישראל אותן חמש או ארבע מלאכות האסורות מן התורה, הרי אנו מרויחים דבר גדול, שעולה בידינו שביתת הארץ מן התורה, ומה שאנו צריכים לסמוך על היתר ההפקעה הוא ראוי להיות רק בשביל שארי העבודות כולן, שהן כולן אסורות רק מדרבנן, שאי אפשר שלא יעשו ע"י ישראל, מפני תיקון הישוב, דף 332 ודוחק הפועלים העניים, שע"ז כדאי לסמוך בשעת הדחק על הדיעות הסוברות שבשדה של נכרים אין שום דין שביעית נוהג גם לענין עבודה ע"י ישראל. והנה לפי מצבנו עכשו הי' דבר גדול מאד אם היינו יכולים באמת לשמור דבר זה, אבל כדי שלא נהי' צריכיןלהכנס עוד בפרצות דחוקות, גם באלה המלאכות האסורות מן התורה, ראוי ג"כ שניסד ע"ז קופה מיוחדת, שהיא תהי' מוכנת לתמוך בידי הפועלים, אשר תתמעט העבודה אצלם, ע"י אותן העבודות הנעשות ע"י נכרים, ולעזור ג"כ להאכרים העניים, שהם רגילים לעשות את כל העבודות ע"י עצמם, שיוכלו לשכר פועלים נכרים, לאותן העבודות האסורות מן התורה. אמנם הלא ב"ה נמצאים ג"כ יחידים יראים ושלמים, החפצים לקיים את המצוה כמאמרה, ולשבת לגמרי ככל דין תורת שביעית, צריכין אנו ליסד ע"ז קופה מיוחדת, או לקבע ערך מיוחד כמה אחוזים למאה יבאו מהכנסת הקופה לתמוך בידי האכרים המוכרחים לעבוד, כדי להוציא אותם מאיסורי תורה, וכמה אחוזים יהיו שייכים להשובתים לגמרי. והנה כ"ז הוא מה שנוגע לשנתנו זאת, אבל עלינו לדאוג ג"כ על מעמד השמיטה בקביעות. ואם יחננו ד' ומשיח צדקנו יבא במהרה בימינו, ולא נצטרך לכל אותם האמצעיים, מ"מ לא אבדנו את שכר מצוה של השתדלותנו להעמיד קדושת הארץ, אם חלילה יתאחר הזמן. כדי לקבע קדושת השביעית לדורות, אנו צריכים ראשית כל לכונן מוסד גדול, שיספיק לתמוך בידי כל בעלי השדות של מזרע תבואות, זרעים וירקות, וכיוצא בהן, שאינם קשורים בקשרי מסחר, שאם אך יותן להם סיפוק פרנסתם במשך השנה יוכלו לשבות. והקופה צריכה להיות עשירה כ"כ, באופן שתוכל ג"כ לתמוך בידי הפועלים, אשר יתבטלו מעבודתם. ויותר טוב הוא, שהאגודה שתהי' עסוקה בזה תכונן מעשי', ליסד עבודות כשרות של בנינים ושל חרשת המעשה, שתעסיק בהם את הפועלים בכל משך שנת השביעית. וכשתהי' הקופה מושפעת בפועלים חרוצים, העוסקים בעבודת הקדש הזאת בזרוע וגבורה, נוכל להמשיך הדבר שאפילו בכרמים ובפרדסים, שהמכירה והשכירות לגוי היא מוכרחת בהם, מפני הפסק המסחר, מ"מ אפשר להנהיג שתהיה באמת ההפקעה נעשית ע"י שכירות לגוי בהבלעה, ופועלים גויים יעבדו גם בהם, וכל פועלי ישראל יהיו עסוקים בבנינים, ובכל ענפי התעשי' שתכין האגודה, ביחוד לצורך תשלום חסרון העבודה של שנת השביעית. אם נכונן את צעדנו ע"פ הדברים האלה, בנחת ובהשקט, נוכל לקוות שנעשה ונצליח בעה"י. ואז, כאשר ע"פ הסטטיסטיקה ותוצאות חשבון רכוש האגודה ימצא לנו, שאנו יכולים להשלים את המחסורים הללו, אפילו רק בחלק הגון מהם, אז נסכים כולנו, שלא להשתמש עוד בשום הפקעה, ושישראל לא יעשו כל עבודה אסורה, ואפילו הגויים יעשו רק בהפרדסים והכרמים השכורים להם, ותהיה שבת הארץ מתקיימת ברוב עיקריה ופרטיה על אדמת הקודש. זהו דרך שאפשר לכונן אליו את מטרתנו, ושלא נפלאת ולא רחוקה לאמר שיוכל לעלות בידינו. ואם בשמיטה אחת לא נוכל להפיק את כל חפצנו, נשמח בכמה שתמצא ידנו ליסד את יסוד קדושת הארץ, ונקוה שבכל שמיטה ושמיטה תוסיף האגודה חיל, וכל מה שהיא תוסיף אמץ תגדל הכבישה ליסוד קדושת המצוה, ויתקלס עילאה ב"ה בקדושת שבת לד' על אדמת קדשו. דף 333 ומה שנוגע לענין המסחר, לפי המצב של שנה זו, שהכרח הוא לסמוך על ההפקעה, של המכירה, שיש בה צד הערמה, ראוי ונכון לצרף לזה ג"כ, שתהי' המכירה המסחרית תמיד בהבלעה, וירשם בכל הפרייזקורנטים[5], שהמחיר אינו נלקח בעד גוף הפירות כ"א בעד העבודה והמכשירים. וכשיזכנו ד' לבא למדה הטובה, שלא יהיו עבודים כ"א הפרדסים והכרמים המושכרים בהבלעה, אז אין להחמיר על הפירות כלל מצד סחורה, שהרי הם נחשבים פירות של נכרים, ויש לחוש לאיסור שאסרו גאוני הדור בימי הב"י, שלא להחמיר בפירות של נכרי בקדושת שביעית.