אתונו של בלעם: הבדלים בין גרסאות בדף
(4 גרסאות ביניים של 2 משתמשים אינן מוצגות) | |||
שורה 1: | שורה 1: | ||
[[אתונו של בלעם]] היא אתון שמסופר עליה ב[[פרשת בלק]]. האתון שימשה את [[בלעם]] לרכיבה עליה אל [[בלק]] שבקש ממנו לקלל את עם ישראל, ובמהלך הסיפור מתואר אירוע בו ה' פותח את פי האתון, והיא מדברת עם בלעם. | |||
==סיפור המעשה בפרשת בלק== | ==סיפור המעשה בפרשת בלק== | ||
שורה 7: | שורה 7: | ||
בדרך, כשבלעם רוכב על אתונו, נעמד מלאך בדרך, וחסם את דרכם. האתון ראתה את המלאך, אך בלעם לא, וכשהאתון סטתה מהדרך על מנת לבצע עיקוף, הכה אותה בלעם. בפעם הבאה שראתה האתון את המלאך היא עברה צמוד לקיר, ובלעם, שרגלו נמחצה, הכה אותה שוב. בפעם השלישית האתון התיישבה תחתיה ולא זזה, ובלעם הכה אותה בשלישית, ואז היה נס: ה' פתח את פי האתון, שנזפה בבלעם על שהכה אותה. כאן ראה פתאום בלעם את המלאך, והתנצל, והבטיח שוב שאת אשר יאמר לו ה' לומר - יאמר. | בדרך, כשבלעם רוכב על אתונו, נעמד מלאך בדרך, וחסם את דרכם. האתון ראתה את המלאך, אך בלעם לא, וכשהאתון סטתה מהדרך על מנת לבצע עיקוף, הכה אותה בלעם. בפעם הבאה שראתה האתון את המלאך היא עברה צמוד לקיר, ובלעם, שרגלו נמחצה, הכה אותה שוב. בפעם השלישית האתון התיישבה תחתיה ולא זזה, ובלעם הכה אותה בשלישית, ואז היה נס: ה' פתח את פי האתון, שנזפה בבלעם על שהכה אותה. כאן ראה פתאום בלעם את המלאך, והתנצל, והבטיח שוב שאת אשר יאמר לו ה' לומר - יאמר. | ||
==משמעות הפרשייה== | |||
במדרש{{הערה|במדבר רבה כ יד}} מבואר כי מטרת פתיחת פי האתון הייתה ללמד את בלעם ענווה כלפי כוחו {{ציטוטון|להודיעו שהפה והלשון ברשותו (של ה'), שאם ביקש לקלל – פיו ברשותו}}. בדומה לכך, הרמב"ן מבאר כי טעם נס פתיחת פי האתון היה "להראות לבלעם מי שם פה לאדם או מי ישום אילם, להודיעו כי השם פותח פי הנאלמים...ולהזהירו שלא ילך אחר נחש וקסם ויקללם בהם". לפירושו, בלעם הולך לקלל את עם ישראל לאחר שהוא יודע כי הקב"ה אינו חפץ בכך אך מרגיש כי כוחו בפיו אינו קשור לה', לכן היה צריך ללמדו כי כפי שה' נתן את כוח הדיבור לאתון כך הוא נתנו גם לבלעם אך אין הוא בעלים על כוח זה להרע לישראל. במדרש{{הערה|תנחומא ט}} מבואר עוד עניין זה גם בכך שבלעם נאלץ לאיים על האתון "לוּ יֶשׁ חֶרֶב בְּיָדִי כִּי עַתָּה הֲרַגְתִּיךְ" והיה בכך גנאי שהראה שאין הוא יכול להורגה בפיו, ועוד שהיא זו שראתה את המלאך בעוד הוא, שהגדיר עצמו כ"יּוֹדֵעַ דַּעַת עֶלְיוֹן" לא ידע על המלאך הניצב לפניו. | |||
==אתונו של בלעם בדברי חז"ל== | ==אתונו של בלעם בדברי חז"ל== | ||
ב[[מסכת אבות]] {{#makor-new:אבות ה ו|משנה-אבות|ה|ו}} מתוארים [[עשרה דברים שנבראו בערב שבת בין השמשות]], כלומר ברגע האחרון של [[בריאת העולם]], ובהם פי האתון, הוא פיה של אתונו של בלעם. הרמב"ם {{#makor-new:אבות ה ו|פרשנות-משנה-הרמב"ם-אבות|ה|ו}} מפרש שהקב"ה יצר בבריאה את חוקי הטבע שיישארו באופן קבוע, וקבע מראש שיהיה לעיתים מופת היוצא מדרך הטבע- כאשר אחד מן המופתים הללו הוא פתיתת פי האתון- שנקבע מראש מופת זה שיסטה מחוקי הטבע. | ב[[מסכת אבות]] {{#makor-new:אבות ה ו|משנה-אבות|ה|ו}} מתוארים [[עשרה דברים שנבראו בערב שבת בין השמשות]], כלומר ברגע האחרון של [[בריאת העולם]], ובהם פי האתון, הוא פיה של אתונו של בלעם. הרמב"ם {{#makor-new:אבות ה ו|פרשנות-משנה-הרמב"ם-אבות|ה|ו}} מפרש שהקב"ה יצר בבריאה את חוקי הטבע שיישארו באופן קבוע, וקבע מראש שיהיה לעיתים מופת היוצא מדרך הטבע- כאשר אחד מן המופתים הללו הוא פתיתת פי האתון- שנקבע מראש מופת זה שיסטה מחוקי הטבע. ה[[מהר"ל]]{{הערה|בפירושו למשנה}} מבאר באופן ספציפי יותר כי בערב שבת בין השמשות נבראו "דברים שאינם טבעיים לגמרי והם קרובים אל הטבע". באותו האופן, דיבור האתון הוא דבר שנמצא בתווך בין הטבע לנס, שכן כוח הדיבור הינו כוח טבעי, אך נתינתו לאתון הינה הנס. | ||
בגמרא מתואר ויכוח בין בלעם לאתונו, על טיב הקשר ביניהם: | בגמרא מתואר ויכוח בין בלעם לאתונו, על טיב הקשר ביניהם: | ||
שורה 19: | שורה 22: | ||
ה[[רמב"ם]]{{הערה|כבר ביארנו כי כל מקום, שנזכר בו ראיית מלאך או דיבורו, שזה אמנם הוא במראה הנבואה או בחלום, יבאר בהם או לא יבאר, הכל בשווה, ... ודע זה והבינהו מאד ואין הפרש בין שיכתוב תחילה שהוא ראה מלאך או יהיה הנראה מן המאמר תחילה שהוא חשבו איש מבני אדם ואחר כן בסוף העניין התבאר לו שהוא מלאך... (ומביא עניין שלושת האנשים אצל אברהם והיאבקות יעקב עם המלאך שכולם במראות הנבואה)... וכן עניין בלעם כולו בדרך '''ודברי האתון הכל במראה הנבואה - אחר (-כיון) שהתבאר באחרית העניין דיבור המלאך'''...}}, כדרכו ב[[מורה נבוכים]] {{#makor-new:חלק ב מב|מחשבה-מורה-נבוכים-חלק-שני|מב|null}}, הסביר שעל אף שהתורה כותבת שהאתון פתחה את פיה ודיברה, אין הכוונה כפשוטו אלא מדובר בחזיון נבואי בלבד. כדברים אלו נקט גם [[הרב יוסף אבן כספי|ר"י אבן כספי]] שהסביר שכל הדבר היה בחיזיון וכי בלעם התנמנם ברכבו כמנהג בני אדם. הוכחה נוספת לפרשנות זו ניתן למצוא בכך שלא נראה שבלעם או אחד מהאנשים שהלכו עמו נבהל מכך שהאתון פתחה את פיה, ונראה כי הדבר היה רק בחזיונו של בלעם. | ה[[רמב"ם]]{{הערה|כבר ביארנו כי כל מקום, שנזכר בו ראיית מלאך או דיבורו, שזה אמנם הוא במראה הנבואה או בחלום, יבאר בהם או לא יבאר, הכל בשווה, ... ודע זה והבינהו מאד ואין הפרש בין שיכתוב תחילה שהוא ראה מלאך או יהיה הנראה מן המאמר תחילה שהוא חשבו איש מבני אדם ואחר כן בסוף העניין התבאר לו שהוא מלאך... (ומביא עניין שלושת האנשים אצל אברהם והיאבקות יעקב עם המלאך שכולם במראות הנבואה)... וכן עניין בלעם כולו בדרך '''ודברי האתון הכל במראה הנבואה - אחר (-כיון) שהתבאר באחרית העניין דיבור המלאך'''...}}, כדרכו ב[[מורה נבוכים]] {{#makor-new:חלק ב מב|מחשבה-מורה-נבוכים-חלק-שני|מב|null}}, הסביר שעל אף שהתורה כותבת שהאתון פתחה את פיה ודיברה, אין הכוונה כפשוטו אלא מדובר בחזיון נבואי בלבד. כדברים אלו נקט גם [[הרב יוסף אבן כספי|ר"י אבן כספי]] שהסביר שכל הדבר היה בחיזיון וכי בלעם התנמנם ברכבו כמנהג בני אדם. הוכחה נוספת לפרשנות זו ניתן למצוא בכך שלא נראה שבלעם או אחד מהאנשים שהלכו עמו נבהל מכך שהאתון פתחה את פיה, ונראה כי הדבר היה רק בחזיונו של בלעם. | ||
מנגד, ה[[רמב"ן]] {{הערה|כב,כג}} מסביר כי נס האתון היה במציאות ממש. לפירושו עצם דברי הפסוק "וַיִּפְתַּח ה' אֶת פִּי הָאָתוֹן" מוכיחים כי הקב"ה אכן פתח את פי האתון, והפך אותה לכעין "בריאה חדשה" שאף יש ביכולתה לראות את המלאך שאפילו בלעם המכשף לא יכל לראותה. אמנם, הרמב"ן מבאר כי אין האתון ראתה ממש את המלאך, אך חשה בו והרגישה בדבר שהפחיד אותה, ולכן סטתה מן הדרך. הרמב"ן מוכיח את דבריו מכך שהאתון לא פירשה כי יש מלאך שעומד בדרך אלא רק שאלה אותו בתמיהה האם אי פעם עשתה לו דבר דומה, משום שלא ידעה בעצמה מדוע סטתה מן הדרך.{{הערה|מלאכי השם – השכלים הנבדלים – לא יראו לחוש העיניים, כי אינם גוף נתפש במראה...אבל שיושגו לעיני הבהמה אי אפשר; על כן תוכל לפרש "ותרא האתון"- כי הרגישה בדבר מפחיד אותה מלעבור, והוא המלאך אשר יצא לשטן... וכאשר אירע בה הנס, ושם לה הבורא הדיבור אמרה לבלעם (כ"ב ל') "ההסכן הסכנתי לעשות לך כה?" אבל לא ידעה למה עשתה עתה כן, כי לאונסה נעשה בה כך. ולפיכך לא אמרה לו: "הנה מלאך השם עומד לנגדי וחרבו שלופה בידו", כי לא עלתה השגתה לדעת זה כלל.}} | מנגד, ה[[רמב"ן]] {{הערה|כב,כג}} מסביר כי נס האתון היה במציאות ממש. לפירושו עצם דברי הפסוק "וַיִּפְתַּח ה' אֶת פִּי הָאָתוֹן" מוכיחים כי הקב"ה אכן פתח את פי האתון, והפך אותה לכעין "בריאה חדשה" שאף יש ביכולתה לראות את המלאך שאפילו בלעם המכשף לא יכל לראותה. אמנם, הרמב"ן מבאר כי אין האתון ראתה ממש את המלאך, אך חשה בו והרגישה בדבר שהפחיד אותה, ולכן סטתה מן הדרך. הרמב"ן מוכיח את דבריו מכך שהאתון לא פירשה כי יש מלאך שעומד בדרך אלא רק שאלה אותו בתמיהה האם אי פעם עשתה לו דבר דומה, משום שלא ידעה בעצמה מדוע סטתה מן הדרך.{{הערה|מלאכי השם – השכלים הנבדלים – לא יראו לחוש העיניים, כי אינם גוף נתפש במראה...אבל שיושגו לעיני הבהמה אי אפשר; על כן תוכל לפרש "ותרא האתון"- כי הרגישה בדבר מפחיד אותה מלעבור, והוא המלאך אשר יצא לשטן... וכאשר אירע בה הנס, ושם לה הבורא הדיבור אמרה לבלעם (כ"ב ל') "ההסכן הסכנתי לעשות לך כה?" אבל לא ידעה למה עשתה עתה כן, כי לאונסה נעשה בה כך. ולפיכך לא אמרה לו: "הנה מלאך השם עומד לנגדי וחרבו שלופה בידו", כי לא עלתה השגתה לדעת זה כלל. דבר דומה מובא בספר דניאל (דניאל י,ז) על מפגשו עם מלאך כאשר האנשים שאיתו לא רואים את המלאך אך חשים אותו}}. | ||
בדרך אמצעית, מבאר שד"ל כי ייתכן שלא דיברה כדיבור של בני אדם, כי "ותדבר" אין כתוב כאן, אבל השמיעה בפיה קול יללה שהיה מובן ממנו: כי התעללת בי, והיא חזרה וצעקה כאילו תאמר: הלא אני אתנך, ואז נכמרו רחמיו עליה. שד"ל מחזק פירוש זה בכך שעל אף שהאתון "דיברה" עם בלעם, לא היה הדבר נס מוחלט שהבהיל את בלעם ואת המלווים אותו, מכיוון שכנראה לא היה מדובר בחריגה גדולה ממנהגה אלא הביעה את עצמה בעזרת מבטים אל בלעם ונעירות. | |||
באופן מחודש, מבאר הרס"ג{{הערה|מובא בפירוש אברבנאל על בראשית ב, פסוקים ג-ד}} כי האתון לא דברה מעצמה, אלא מלאך ה' דיבר בפיה. אמנם, האברבנאל דוחה את דבריו מכך שהפסוק אומר שהאתון דברה על ידי נס שהרי נאמר "ויפתח ה' את פי האתון"{{הערה|וז"ל אברבנאל: "...גם אין להחזיק במה ש'''כתב הגאון רבינו סעדיה''', ונמשכו אחריו חכמי האומות, שהשטן היה מדבר, לא הנחש. ו'''שכן היה הענין מאתונו של בלעם (במדבר כב, כח-ל), שהיא לא דברה מעצמה, אבל מלאך ה' דיבר בפיה'''. כי אילו היה הדבר כן, לא היה הנחש חוטא ולא נענש. ומציאות שטן מדבר בפי נחש הם באמת דברים בלתי מצויירים, אבל הבל המה מעשה תעתועים. גם אין לומר שהיה דיבור הנחש על דרך נס, כי לא יעשה ה' נסים ודרך פלא לתכלית רע. '''גם שלא אמר הכתוב בענין הנחש ויפתח אלהים את פי הנחש, כמו שאמר באתון בלעם, בעבור שהיה על דרך פלא'''"}}. | באופן מחודש, מבאר הרס"ג{{הערה|מובא בפירוש אברבנאל על בראשית ב, פסוקים ג-ד}} כי האתון לא דברה מעצמה, אלא מלאך ה' דיבר בפיה. אמנם, האברבנאל דוחה את דבריו מכך שהפסוק אומר שהאתון דברה על ידי נס שהרי נאמר "ויפתח ה' את פי האתון"{{הערה|וז"ל אברבנאל: "...גם אין להחזיק במה ש'''כתב הגאון רבינו סעדיה''', ונמשכו אחריו חכמי האומות, שהשטן היה מדבר, לא הנחש. ו'''שכן היה הענין מאתונו של בלעם (במדבר כב, כח-ל), שהיא לא דברה מעצמה, אבל מלאך ה' דיבר בפיה'''. כי אילו היה הדבר כן, לא היה הנחש חוטא ולא נענש. ומציאות שטן מדבר בפי נחש הם באמת דברים בלתי מצויירים, אבל הבל המה מעשה תעתועים. גם אין לומר שהיה דיבור הנחש על דרך נס, כי לא יעשה ה' נסים ודרך פלא לתכלית רע. '''גם שלא אמר הכתוב בענין הנחש ויפתח אלהים את פי הנחש, כמו שאמר באתון בלעם, בעבור שהיה על דרך פלא'''"}}. |
גרסה אחרונה מ־23:35, 11 ביולי 2023
|
אתונו של בלעם היא אתון שמסופר עליה בפרשת בלק. האתון שימשה את בלעם לרכיבה עליה אל בלק שבקש ממנו לקלל את עם ישראל, ובמהלך הסיפור מתואר אירוע בו ה' פותח את פי האתון, והיא מדברת עם בלעם.
סיפור המעשה בפרשת בלק[עריכה]
![]() |
וַיָּקָם בִּלְעָם בַּבֹּקֶר, וַיַּחֲבֹשׁ אֶת אֲתֹנוֹ; וַיֵּלֶךְ, עִם שָׂרֵי מוֹאָב. וַיִּחַר אַף אֱלֹהִים, כִּי הוֹלֵךְ הוּא, וַיִּתְיַצֵּב מַלְאַךְ ה' בַּדֶּרֶךְ, לְשָׂטָן לוֹ; וְהוּא רֹכֵב עַל אֲתֹנוֹ, וּשְׁנֵי נְעָרָיו עִמּוֹ. וַתֵּרֶא הָאָתוֹן אֶת מַלְאַךְ ה' נִצָּב בַּדֶּרֶךְ, וְחַרְבּוֹ שְׁלוּפָה בְּיָדוֹ, וַתֵּט הָאָתוֹן מִן הַדֶּרֶךְ, וַתֵּלֶךְ בַּשָּׂדֶה; וַיַּךְ בִּלְעָם אֶת הָאָתוֹן, לְהַטֹּתָהּ הַדָּרֶךְ. וַיַּעֲמֹד מַלְאַךְ ה', בְּמִשְׁעוֹל הַכְּרָמִים - גָּדֵר מִזֶּה, וְגָדֵר מִזֶּה. וַתֵּרֶא הָאָתוֹן אֶת מַלְאַךְ ה', וַתִּלָּחֵץ אֶל הַקִּיר, וַתִּלְחַץ אֶת רֶגֶל בִּלְעָם, אֶל הַקִּיר; וַיֹּסֶף, לְהַכֹּתָהּ. וַיּוֹסֶף מַלְאַךְ ה', עֲבוֹר; וַיַּעֲמֹד בְּמָקוֹם צָר, אֲשֶׁר אֵין דֶּרֶךְ לִנְטוֹת יָמִין וּשְׂמֹאול. וַתֵּרֶא הָאָתוֹן אֶת מַלְאַךְ ה', וַתִּרְבַּץ תַּחַת בִּלְעָם; וַיִּחַר אַף בִּלְעָם, וַיַּךְ אֶת הָאָתוֹן בַּמַּקֵּל. וַיִּפְתַּח ה' אֶת פִּי הָאָתוֹן; וַתֹּאמֶר לְבִלְעָם, מֶה עָשִׂיתִי לְךָ, כִּי הִכִּיתַנִי, זֶה שָׁלֹשׁ רְגָלִים. וַיֹּאמֶר בִּלְעָם לָאָתוֹן, כִּי הִתְעַלַּלְתְּ בִּי; לוּ יֶשׁ חֶרֶב בְּיָדִי, כִּי עַתָּה הֲרַגְתִּיךְ. וַתֹּאמֶר הָאָתוֹן אֶל בִּלְעָם, הֲלוֹא אָנֹכִי אֲתֹנְךָ אֲשֶׁר רָכַבְתָּ עָלַי מֵעוֹדְךָ עַד הַיּוֹם הַזֶּה - הַהַסְכֵּן הִסְכַּנְתִּי, לַעֲשׂוֹת לְךָ כֹּה; וַיֹּאמֶר, לֹא. | ![]() |
– במדבר, כב,כא-ל |
הרקע לסיפור האתון מתחיל לאחר המלחמות נגד סיחון מלך האמורי ועוג מלך הבשן, כשעם ישראל התיישב באזור גבול מואב. בלק בן ציפור, מלך מואב, נבהל מכך שבני ישראל חנו בגבולו, ולאחר שהתייעץ עם זקני מדיין, שלח מלאכים כדי לקרוא לבלעם בן בעור שיקלל את ישראל, כיון שהיה ידוע שקללותיו וברכותיו של בלעם מתקיימות. בהתחלה ה' לא הרשה לבלעם ללכת, אך לאחר שהשליחים נשלחו שוב, וניכר היה שבלעם רוצה ללכת, הרשה לו הקב"ה - בתנאי שבלעם יאמר רק מה שיורה לו הקב"ה לומר.
בדרך, כשבלעם רוכב על אתונו, נעמד מלאך בדרך, וחסם את דרכם. האתון ראתה את המלאך, אך בלעם לא, וכשהאתון סטתה מהדרך על מנת לבצע עיקוף, הכה אותה בלעם. בפעם הבאה שראתה האתון את המלאך היא עברה צמוד לקיר, ובלעם, שרגלו נמחצה, הכה אותה שוב. בפעם השלישית האתון התיישבה תחתיה ולא זזה, ובלעם הכה אותה בשלישית, ואז היה נס: ה' פתח את פי האתון, שנזפה בבלעם על שהכה אותה. כאן ראה פתאום בלעם את המלאך, והתנצל, והבטיח שוב שאת אשר יאמר לו ה' לומר - יאמר.
משמעות הפרשייה[עריכה]
במדרש[1] מבואר כי מטרת פתיחת פי האתון הייתה ללמד את בלעם ענווה כלפי כוחו "להודיעו שהפה והלשון ברשותו (של ה'), שאם ביקש לקלל – פיו ברשותו". בדומה לכך, הרמב"ן מבאר כי טעם נס פתיחת פי האתון היה "להראות לבלעם מי שם פה לאדם או מי ישום אילם, להודיעו כי השם פותח פי הנאלמים...ולהזהירו שלא ילך אחר נחש וקסם ויקללם בהם". לפירושו, בלעם הולך לקלל את עם ישראל לאחר שהוא יודע כי הקב"ה אינו חפץ בכך אך מרגיש כי כוחו בפיו אינו קשור לה', לכן היה צריך ללמדו כי כפי שה' נתן את כוח הדיבור לאתון כך הוא נתנו גם לבלעם אך אין הוא בעלים על כוח זה להרע לישראל. במדרש[2] מבואר עוד עניין זה גם בכך שבלעם נאלץ לאיים על האתון "לוּ יֶשׁ חֶרֶב בְּיָדִי כִּי עַתָּה הֲרַגְתִּיךְ" והיה בכך גנאי שהראה שאין הוא יכול להורגה בפיו, ועוד שהיא זו שראתה את המלאך בעוד הוא, שהגדיר עצמו כ"יּוֹדֵעַ דַּעַת עֶלְיוֹן" לא ידע על המלאך הניצב לפניו.
אתונו של בלעם בדברי חז"ל[עריכה]
במסכת אבות אבות ה ו מתוארים עשרה דברים שנבראו בערב שבת בין השמשות, כלומר ברגע האחרון של בריאת העולם, ובהם פי האתון, הוא פיה של אתונו של בלעם. הרמב"ם אבות ה ו מפרש שהקב"ה יצר בבריאה את חוקי הטבע שיישארו באופן קבוע, וקבע מראש שיהיה לעיתים מופת היוצא מדרך הטבע- כאשר אחד מן המופתים הללו הוא פתיתת פי האתון- שנקבע מראש מופת זה שיסטה מחוקי הטבע. המהר"ל[3] מבאר באופן ספציפי יותר כי בערב שבת בין השמשות נבראו "דברים שאינם טבעיים לגמרי והם קרובים אל הטבע". באותו האופן, דיבור האתון הוא דבר שנמצא בתווך בין הטבע לנס, שכן כוח הדיבור הינו כוח טבעי, אך נתינתו לאתון הינה הנס.
בגמרא מתואר ויכוח בין בלעם לאתונו, על טיב הקשר ביניהם: בעידנא דחזו ליה דהוה רכיב אחמריה אמרו ליה: "מאי טעמא לא רכבתא אסוסיא?" אמר להו: "ברטיבא שדאי ליה"; מיד "ותאמר האתון הלא אנכי אתונך". אמר לה: "לטעינא בעלמא"; אמרה ליה: "אשר רכבת עלי". אמר לה: "אקראי בעלמא"; אמרה ליה: "מעודך ועד היום הזה, ולא עוד אלא שאני עושה לך רכיבות ביום ואישות בלילה", כתיב הכא "ההסכן הסכנתי" וכתיב התם "ותהי לו סוכנת". עבודה זרה ד, ב
פי האתון- חזיון או מציאות[עריכה]
הרמב"ם[4], כדרכו במורה נבוכים חלק ב מב, הסביר שעל אף שהתורה כותבת שהאתון פתחה את פיה ודיברה, אין הכוונה כפשוטו אלא מדובר בחזיון נבואי בלבד. כדברים אלו נקט גם ר"י אבן כספי שהסביר שכל הדבר היה בחיזיון וכי בלעם התנמנם ברכבו כמנהג בני אדם. הוכחה נוספת לפרשנות זו ניתן למצוא בכך שלא נראה שבלעם או אחד מהאנשים שהלכו עמו נבהל מכך שהאתון פתחה את פיה, ונראה כי הדבר היה רק בחזיונו של בלעם.
מנגד, הרמב"ן [5] מסביר כי נס האתון היה במציאות ממש. לפירושו עצם דברי הפסוק "וַיִּפְתַּח ה' אֶת פִּי הָאָתוֹן" מוכיחים כי הקב"ה אכן פתח את פי האתון, והפך אותה לכעין "בריאה חדשה" שאף יש ביכולתה לראות את המלאך שאפילו בלעם המכשף לא יכל לראותה. אמנם, הרמב"ן מבאר כי אין האתון ראתה ממש את המלאך, אך חשה בו והרגישה בדבר שהפחיד אותה, ולכן סטתה מן הדרך. הרמב"ן מוכיח את דבריו מכך שהאתון לא פירשה כי יש מלאך שעומד בדרך אלא רק שאלה אותו בתמיהה האם אי פעם עשתה לו דבר דומה, משום שלא ידעה בעצמה מדוע סטתה מן הדרך.[6].
בדרך אמצעית, מבאר שד"ל כי ייתכן שלא דיברה כדיבור של בני אדם, כי "ותדבר" אין כתוב כאן, אבל השמיעה בפיה קול יללה שהיה מובן ממנו: כי התעללת בי, והיא חזרה וצעקה כאילו תאמר: הלא אני אתנך, ואז נכמרו רחמיו עליה. שד"ל מחזק פירוש זה בכך שעל אף שהאתון "דיברה" עם בלעם, לא היה הדבר נס מוחלט שהבהיל את בלעם ואת המלווים אותו, מכיוון שכנראה לא היה מדובר בחריגה גדולה ממנהגה אלא הביעה את עצמה בעזרת מבטים אל בלעם ונעירות.
באופן מחודש, מבאר הרס"ג[7] כי האתון לא דברה מעצמה, אלא מלאך ה' דיבר בפיה. אמנם, האברבנאל דוחה את דבריו מכך שהפסוק אומר שהאתון דברה על ידי נס שהרי נאמר "ויפתח ה' את פי האתון"[8].
ראה עוד[עריכה]
- מה הקשר בין עליה לרגל לבלעם? הרב משה ארנרייך
הערות שוליים
- ↑ במדבר רבה כ יד
- ↑ תנחומא ט
- ↑ בפירושו למשנה
- ↑ כבר ביארנו כי כל מקום, שנזכר בו ראיית מלאך או דיבורו, שזה אמנם הוא במראה הנבואה או בחלום, יבאר בהם או לא יבאר, הכל בשווה, ... ודע זה והבינהו מאד ואין הפרש בין שיכתוב תחילה שהוא ראה מלאך או יהיה הנראה מן המאמר תחילה שהוא חשבו איש מבני אדם ואחר כן בסוף העניין התבאר לו שהוא מלאך... (ומביא עניין שלושת האנשים אצל אברהם והיאבקות יעקב עם המלאך שכולם במראות הנבואה)... וכן עניין בלעם כולו בדרך ודברי האתון הכל במראה הנבואה - אחר (-כיון) שהתבאר באחרית העניין דיבור המלאך...
- ↑ כב,כג
- ↑ מלאכי השם – השכלים הנבדלים – לא יראו לחוש העיניים, כי אינם גוף נתפש במראה...אבל שיושגו לעיני הבהמה אי אפשר; על כן תוכל לפרש "ותרא האתון"- כי הרגישה בדבר מפחיד אותה מלעבור, והוא המלאך אשר יצא לשטן... וכאשר אירע בה הנס, ושם לה הבורא הדיבור אמרה לבלעם (כ"ב ל') "ההסכן הסכנתי לעשות לך כה?" אבל לא ידעה למה עשתה עתה כן, כי לאונסה נעשה בה כך. ולפיכך לא אמרה לו: "הנה מלאך השם עומד לנגדי וחרבו שלופה בידו", כי לא עלתה השגתה לדעת זה כלל. דבר דומה מובא בספר דניאל (דניאל י,ז) על מפגשו עם מלאך כאשר האנשים שאיתו לא רואים את המלאך אך חשים אותו
- ↑ מובא בפירוש אברבנאל על בראשית ב, פסוקים ג-ד
- ↑ וז"ל אברבנאל: "...גם אין להחזיק במה שכתב הגאון רבינו סעדיה, ונמשכו אחריו חכמי האומות, שהשטן היה מדבר, לא הנחש. ושכן היה הענין מאתונו של בלעם (במדבר כב, כח-ל), שהיא לא דברה מעצמה, אבל מלאך ה' דיבר בפיה. כי אילו היה הדבר כן, לא היה הנחש חוטא ולא נענש. ומציאות שטן מדבר בפי נחש הם באמת דברים בלתי מצויירים, אבל הבל המה מעשה תעתועים. גם אין לומר שהיה דיבור הנחש על דרך נס, כי לא יעשה ה' נסים ודרך פלא לתכלית רע. גם שלא אמר הכתוב בענין הנחש ויפתח אלהים את פי הנחש, כמו שאמר באתון בלעם, בעבור שהיה על דרך פלא"