רבא: הבדלים בין גרסאות בדף
(19 גרסאות ביניים של 5 משתמשים אינן מוצגות) | |||
שורה 1: | שורה 1: | ||
'''רבא''' הוא [[ | {{חז"ל | ||
== | |שם=רבא | ||
|תמונה= | |||
|כיתוב=מערת אביי ורבא ליד [[צפת]] | |||
|דור=דור רביעי ל[[אמוראים|אמוראי]] [[בבל|בבלי]] | |||
|רבותיו= [[רב נחמן]], [[רב חסדא]], [[רב יוסף]] (בר חייא) | |||
|חבריו=[[אביי]] | |||
|תלמידיו=[[רב פפא]], [[רב הונא בריה דרב יהושע]], [[רב נחמן בר יצחק]], [[רבינא הראשון]], [[אמימר]], [[מר זוטרא]], [[רב אשי]] (לפי ה[[רמב"ם]]) ועוד | |||
|בית מדרש=[[ישיבת פומבדיתא]], שעברה בתקופת כהונתו כראש הישיבה ל[[מחוזא]] | |||
}} | |||
'''רָבָא'''{{הערה|על הגיית השם ועל הכתיב שלו, בהבחנה מן האמורא [[רבה בר נחמני|רבה]], ראו להלן בגוף הערך.}} ([[280]] בקירוב - [[355]]{{הערה|1=[http://www.daat.ac.il/daat/vl/ravad/ravad01.pdf ספר הקבלה להראב"ד] עמ' 58; מצוטט במחקרו של אהרון היימן.}}), היה מראשי הדור הרביעי של [[אמוראים|אמוראי]] [[האימפריה הסאסאנית|בבל]] ב{{ה|מאה הרביעית}}. מפורסם ב[[מחלוקת|מחלוקותיו]] המרובות ב[[גמרא]] עם [[אביי]], שבהן נפסקה ה[[הלכה]] על פיו כמעט בכל [[מחלוקת הלכתית|מחלוקת]]. דיוניהם ידועים בשם "הוויות אביי ורבא", ו"הם שיא בדרכי העיון של ההלכה והמשפט התלמודי".{{הערה|[[מיכאל אבי יונה]], '''אטלס כרטא לתקופת בית שני, המשנה והתלמוד''', ירושלים: [[הוצאת כרטא]], 1974, עמ' 100.}} אביו היה רב [[יוסף בר חמא]], ורבו המובהק היה [[רב נחמן]]. לאחר פטירתו של אביי עברה [[ישיבת פומבדיתא]], שהייתה המרכז לפעילות ההלכתית באותה העת, ל[[מחוזא]], עירו של רבא, והוא כיהן בה 14 שנה כראש הישיבה. | |||
==תולדותיו== | |||
===לידתו ופטירתו=== | |||
רבא נולד ב[[מחוזא]] שליד ה[[חידקל]] ל[[רב יוסף בר חמא]]. על זמן לידתו של רבא נאמר בתלמוד: "כשמת [[רבי יהודה הנשיא|רבי]] - נולד [[רב יהודה]], כשמת רב יהודה - נולד רבא, כשמת רבא נולד [[רב אשי]], ללמדך שאין [[צדיק]] נפטר מן העולם עד שנברא צדיק כמותו, שנאמר{{הערה|קהלת|א|ה}}}} וזרח השמש ובא השמש"<ref>קידושין|עבב </ref>. אולם, גרסת ה[[רמב"ם]] היא "עד שלא מת רב יהודה נולד רבא", וגם אם מקבלים את גרסת הגמרא ניתן לפרש שהדברים אינם מכוונים לתאריך מדויק אלא לרעיון כללי. אכן, החוקר הרב [[יצחק אייזיק הלוי]] (ובעקבותיו הרב [[אהרן היימן]]) סובר שרבא נולד לפני פטירת רב יהודה, בגלל מספר פעמים בתלמוד שבהן מובא שרבא מסר דברי תורה משמו של רב יהודה{{הערה|שבת קכט א, וראו ערובין עט א "הני מילי סבי דפומבדיתא אמרינהו", ופירש רש"י רב יהודה וישיבתו.}} ואף זכה לשמשו{{הערה|בבא קמא צז א, וראו בפסחים|קיזב "אמר רבא אשכחתינהו לסבי דפומבדיתא", ופירש רשב"ם שהכוונה היא לרב יהודה ו[[רב עינא]]}}. כמו כן, רבא פגש גם את [[עולא]] שנפטר עוד לפני רב יהודה. ראיה נוספת לכך שרבא נולד לפני פטירת רב יהודה היא שרבא היה בערך בן גילו של [[אביי]], שראה גם הוא את רב יהודה{{הערה|פסחים|קדב ופסחים|מהב ואת [[עולא]]. הרב [[יצחק אייזיק הלוי]] מביא עוד ראיות, בהן שבנו של רבא עוד הספיק ללמוד אצל [[רב יוסף]]{{הערה|{{HebrewBooksPage|יצחק אייזיק הלוי|דורות הראשונים ה'|20281|עמודים 474-480|479}}}}. בעקבות כל אלו כותבים הרב היימן והרב יצחק אייזיק הלוי שרבא נולד ככל הנראה בשנת תקפ"ט לשטרות ([[278]] לספירה), ובעת פטירתו של רב יהודה בשנת תר"י לשטרות ([[299]]) הוא היה בן 21. | |||
לעומת זאת, חוקרים אחרים, כמו פרופ' [[חנוך אלבק]] ו[[אייזיק הירש וייס]], כותבים שרבא נולד כשמת רב יהודה, ובמקומות שבהם מובאים דברי תורה בין רב יהודה לרבא, הגרסה הנכונה היא "רבה", כפי שמוכח בגרסאות ישנות ובכתבי יד{{הערה|1= חנוך אלבק [http://books.google.co.il/books?id=9rmuyiFEDXEC&pg=PA375#v=onepage&q&f=false מבוא לתלמודים כרך 1 עמ' 375].}}. דברים אלו תואמים את דברי התוספות שרבא לא ראה את רב יהודה{{הערה|בבכורות יד ב}}. | |||
באגרת רב שרירא גאון{{הערה|אגרת רב שרירא גאון חלק ג' פ"ג.}} כתוב שרבא נפטר בד'קי"א ([[355]]) (בן 77 שנה לערך). לעומת זאת, קיימת גרסה בתלמוד האומרת, שרבא חי ארבעים שנה בלבד, מכיוון שהיה צאצא של [[עלי הכהן]] שבניו נתקללו שצאצאיהם ימותו בגיל צעיר{{הערה|עבודה זרה|יטב , ובראש השנה|יחא על פי המופיע בגרסת רש"י.}}, אך רבים הראיות כי הגרסה המדויקת היא "[[רבה]]" דודו של [[אביי]], שהוא היה [[כוהן]] בוודאות, ולא על רבא{{הערה|ראיות שונות מצביעות על כך שרבא לא היה [[כהן]], וממילא לא היה מצאצאי עלי הכהן. גם רש"י (ראש השנה יח א) ובעלי התוספות (יבמות קה א) כותבים שרבא לא היה כהן, וכך גם בעל [[סדר הדורות]] שהביא ראיה מרבא שאמר על עצמו (בבא בתרא יב ב ) כי הוא יהיה בעלה השני של בת [[רב חסדא]] לאחר [[רמי בר חמא]]. ומכיוון שבוודאי לא התכוון [[קללה|לקלל]] את רמי בר חמא שימות - אלא ש[[גירושין|יגרש]] את אשתו, ברור שרבא לא היה כהן ולכן יכול היה לשאת גרושה. ראיה נוספת נובעת מהוראתו של רבא לבניו שלא להינשא ל[[גר|גיורת]] (ברכותח ב ), ולפיכך לא היה כהן ומותר היה לבניו להינשא לגיורת. בנוסף, נכתב שרבא ישב אצל רב הונא כאשר היה גוסס (מועד קטן כח א), על אף שלכהן אסור לשהות בבית שיש בו מת}}. | |||
===ילדותו ורבותיו=== | |||
[[רב יוסף בר חמא]], אביו של רבא, דאג לו וסיפק את כל צרכיו עד שלא הייתה מוטלת על כתפיו שום טרדה, ולימים אמר רבא "גם אם הייתה עוקצת אותי כינה כבר לא הייתי יכול ללמוד באותה התמדה שלמדתי"{{הערה|ערובין|סה א}}. אביו זכה לראות את בנו רבא כאשר כבר היה גדול בתורה, ובתלמוד אף מוזכרים דיונים הלכתיים בין שניהם{{הערה|בבא קמאצזא וראו: בבא קמא קד ב}}. רבא שימש כרב עוד לפני שמלאו לו ארבעים שנה. בתלמוד הביאו על כך את אמרתו של [[רב הונא]] בשם [[רב (אמורא)|רב]]: {{ציטוטון|כִּי רַבִּים חֲלָלִים הִפִּילָה וַעֲצֻמִים כָּל הֲרֻגֶיהָ}}{{הערה|משלי ז' כ"ו}} "זה תלמיד שהגיע להוראה ואינו מורה, ועד כמה? עד ארבעים שנים" (משנולד, על פי רש"י). והקשו על כך, איך ייתכן שרבא הורה לפני שמלאו לו ארבעים שנה ותירצו שלא היה גדול בעירו של רבא יותר ממנו, ולכן היה מותר לו להורות למרות שלא הגיע לגיל ארבעים שנה{{הערה|עבודה זרה יט ב }}. | |||
כבר מצעירותו בלטו כשרונותיו, וכך נכתב ב[[מסכת ברכות]]:{{הערה|ברכות מח א}} | |||
{{ציטוט|מרכאות=כן|תוכן=אביי ורבא הוו יתבי קמיה דרבה. אמר להו רבה: למי מברכין? אמרי ליה: לרחמנא. ורחמנא היכא יתיב? רבא אחוי לשמי טללא; אביי נפק לברא אחוי כלפי שמיא. אמר להו רבה: תרווייכו רבנן הויתו - היינו דאמרי אינשי: בוצין בוצין מקטפיה ידיע}} | |||
ובתרגום לעברית: אביי ורבא ישבו לפני [[רבה בר נחמני|רבה]], אמר להם: למי מברכים? אמרו לו: לרחמן (ה'). והרחמן איפה יושב? רבא הצביע למעלה ואביי יצא החוצה והצביע לשמים. אמר להם רבה: שניכם חכמים תהיו. כמו שאומרים אנשים: "כל דלעת ודלעת, משעה שמתחיל בה השרף (כלומר, כאשר הדלעת מתחילה לגדול) יודעים מה יצא ממנה (משל הוא, שלפי מה שהאדם בצעירותו יודעים מה יהיה בבגרותו). יש המפרשים קטע זה על [[רבא בר חנן]], שהיה בן [[פומבדיתא]] כרבה וכאביי, ולא על רבא בר יוסף, שהיה בן מחוזא ולא סביר שהיה בקטנותו עם אביי בעיר אחרת. | |||
===חוכמתו ומעשיו=== | |||
רבא סיפר על עצמו: "הני תלת מילי בעאי קמי שמיא. תרתי יהבו לי, חדא לא יהבו לי: חוכמתיה דרב הונא ועותריה דרב חסדא - ויהבו לי, ענותנותיה דרבה בר רב הונא - לא יהבו לי".{{הערה|מועד קטן כח א בתרגום לעברית: שלושה דברים ביקשתי מהשמים. שניים נתנו לי, ואחד לא נתנו לי: חוכמתו של [[רב הונא]] ועושרו של [[רב חסדא]] - נתנו לי, [[ענווה|ענוותנותו]] של [[רבה בר רב הונא]] - לא נתנו לי. לפעמים כאשר היה רבא במצב של יישוב הדעת ופתיחת הלב, היה אומר על עצמו: הריני כ[[בן עזאי]] בשוקי [[טבריה]], שניתן היה לשאול אותו כל דבר בכל תחום שהוא וענה{{הערה|ערובין כט א}}. הוא העיד על עצמו שלפקחותו סייעו גם [[יין|יינות]] ו[[ריח|בשמים]] טובים שבהם היה רגיל{{הערה|יומא עו ב }}. | |||
רבא היה בקי גם ב[[קבלה]] מעשית, ואף ברא [[גולם]] - אדם, על ידי [[ספר יצירה]], ושלח אותו ל[[רבי זירא]], שניסה לדבר עמו אך זה לא ענה לו. הבין רבי זירא מיד כי מדובר באדם שנוצר על ידי ספר יצירה, ואמר לו: שוב לעפרך!{{הערה|סנהדרין סה ב }} | |||
רבא היה מהדר במצוות. במיוחד הידר בכבוד התורה ובכבודם של זקנים. כאשר בא לפניו [[תלמיד חכם]], לא היה מניח את ראשו על משכבו עד שהיפך בזכותו{{הערה|שבת קיטא}}, וכאשר היה עובר אדם [[זקן]] היה מושיט לו את ידו כדי לעזור לו ללכת. גם על כבוד תורתו היה מקפיד, כאשר חיתן את בנו, השקה את החכמים שסעדו בסעודת הנישואים, כאשר מזג כוס לתלמידיו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע הם קמו בפניו, ואילו כאשר מזג כוס לתלמידיו [[רב מרי]] ו[[רב פנחס בריה דרב חסדא]] הם לא קמו בפניו, ורבא הקפיד על כך{{הערה|קידושין לב ב }}. למרות זאת, רבא לא נמנע מלהודות בטעותו, וכאשר חזר בו מדברי תורה שאמר, קרא לאמורא שמסר את תורתו ואמר לו לפרסם "דברים שאמרתי לפניכם טעות הם בידי!"{{הערה|בבא בתרא קכז א, נדה סח ב , ערובין|קדא. כאשר חלה, היה עורך לעצמו [[חשבון נפש]], ובאחת הפעמים שחלה, זמן קצר לאחר שהורה לאחד משואליו [[פסק הלכה]] המנוגד לדעתם של [[רב יהודה]] ו[[רבה בר אבוה]], הוא תלה את חוליו בהוראתו זו, ואמר לתלמידיו: שמא נענשתי על שחלקתי על זקני האמוראים{{הערה|שבת קלד ב }}. | |||
רבא גם עסק רבות ב[[צדקה]], הוא היה אוסף צדקה כדי לתת לעניים, ובעצמו כפה על [[רב נתן בר אמי]], שהיה [[עשיר]], לתת ארבע מאות זוז לצדקה. רבא אמר לבני העיר [[מחוזא]]: בבקשה ממכם, לטובתכם כדאי שתמנו [[גבאי צדקה]] שיכפו את בני עירכם לתת צדקה כדי שלא תסבלו במקום זה צער מהמלכות{{הערה|בבא בתרא ט א}}. פעם אחת קיבל מעות לצדקה מאיפרא הורמיז, אמו של [[שבור הראשון|שבור המלך]], לאחר שזו שלחה אותם ל[[רבי אמי]] שסירב לקבלן ולחלקן לצדקה. כאשר שמע רבי אמי שרבא קיבל את הכסף וחילקו לצדקה הוא הקפיד על רבא שמרבה את זכויותיה של המלכות הרשעה וגורם שלא תיפול. רבא הצטדק וסביר כי הוא קיבל את המעות משום [[שלום מלכות]]. למרות זאת רבי אמי הקפיד על כך שרבא לא חילק - כפי שחשב - את הכסף לעניי [[גוי]]ים כדי למעט את זכויותיו, ובתלמוד מובא כי הוא טעה, ולמעשה, כך אכן נהג רבא.{{הערה|בבא בתרא יב}}. | |||
===מעמדו=== | |||
בניגוד לחברו אביי, וכעדותו של רבא על עצמו "ביקשתי משמים את עושרו של רב חסדא ונתנו לי", רבא נודע כאיש אמיד, בעל שדות שהחכיר ל[[אריסות|אריס]]ים{{הערה|בבא מציעא|עגא}} ובעל עסקים נוספים{{הערה|ברכותנוא}}. הורה לתלמידיו שיפרנסו עצמם ביומי [[ניסן]] וביומי [[תשרי]], באופן שיאפשר להם לפנות זמן לתורה ביתר חודשי השנה.{{הערה|ברכותלהב ; ראו דיון נרחב בספרו של משה בר, '''אמוראי בבל - פרקים בחיי הכלכלה''', [[אוניברסיטת בר-אילן]], 1974, עמ' 82-69.}}. רבא נודע גם בחוגי המלכות. אם המלך העריצה אותו, והגנה עליו כשחמת בנה התעוררה לאחר שאביי דן גוי והענישו. חלק מחכמי התלמוד סברו שרבא הרחיק לכת בידידות זו וביקרו אותו על כך. | |||
במחלוקותיו המרובות עם [[אביי]], [[הלכה]] כמותו בכל מקום, למעט שישה מקרים, ש[[סימנים (תלמוד)|סימנם]] [[יע"ל קג"ם]]. | |||
לאחר פטירת רב יוסף, ראש [[ישיבת פומבדיתא]], היה רבא מועמד לתפקיד, אך [[אביי]] מונה לראש הישיבה, ורבא חזר לעירו מחוזא. לאחר פטירתו של אביי עברו חכמי [[ישיבת פומבדיתא]] ל[[ישיבת מחוזא]], למשך ארבע עשרה שנה שבהן היה רבא ראש הישיבה, עד לפטירתו. | |||
===רבותיו=== | |||
====רב נחמן==== | |||
רבא היה תלמיד של [[רב נחמן]], ואף נחלק עימו פעמים רבות. אחת מהן היא במעשה שהיה, שבו נחלקו רב נחמן ורבא בדין עדים הסותרים זה את זה ו[[זילותא דבי דינא]]. הוא פסק והכריע בבעיות אלה במקרה שנדון בפניו, כאשר שני אנשים טענו לפני בית הדין לבעלות על קרקע. טענו העדים של הצד הראשון שהקרקע הייתה שייכת לאבותיו של הצד הראשון ושהוא [[חזקת קרקעות|מוחזק בה]] ואכל את פירותיה במשך שלוש השנים האחרונות. לעומת זאת, טענו העדים של הצד השני כי הצד השני היה בעל הקרקע ואכל את פירותיה בשלוש השנים האחרונות. עם זאת, הם לא סתרו את טענת העדים הראשונים שהעידו כי הקרקע הייתה בעבר בבעלות אבותיו של הצד הראשון. | |||
רב נחמן, שהיה [[אב"ד|ראש בית הדין]], פסק לטובת הצד הראשון ומסר לו את הקרקע כיוון שהביא עדים שהקרקע הייתה בבעלות אבותיו ועל כך לא התגלתה סתירה בין שני זוגות העדים. כנגדו טען [[רבא]], אשר ישב גם הוא באותו בית דין, כי מכיוון שהעדים סותרים אלו את אלו, אחד משני הזוגות מעיד שקר ועל כן יש לפסול את כל העדויות מחמת הספק. ההלכה הוכרעה על פי פסיקתו של רב נחמן והקרקע ניתנה לצד הראשון שהביא עדים שהקרקע הייתה בבעלות אבותיו. | |||
לאחר ביצוע פסק הדין, חזר הצד השני והביא גם הוא עדים שהקרקע הייתה בבעלות אבותיו. כעת, לכל צד היו עדים שהקרקע הייתה בעבר בבעלות אבותיו וכן שהוא מוחזק בה. מחלוקת התגלתה בין רב נחמן לבין רבא האם על בית הדין לחזור בו בעקבות העדויות החדשות. רב נחמן פסק כי יש לבטל את פסק הדין הקודם. רב נחמן הסתמך על דברי תנאים הסוברים שאין חשש לזילות בית הדין במקרים אלו.{{הערה|כתובות כב ב }} לעומת זאת טען רבא כי מאחר שלא ידוע למי באמת שייכת הקרקע, אין לבטל את הפסיקה הקודמת על מנת שלא לפגוע בכבוד בין הדין. רבא הביא ראיה לדבריו מ[[ברייתא]] שבה פסק [[רבי מנחם בר יוסי]] שחוששים לזילות בית הדין גם במקרים חמורים של חשש [[איסור עריות]] במקרה של ספק של [[תרי ותרי]]. | |||
רבא שהה בפטירתו של רב נחמן. מסופר כי כאשר גסס רב נחמן, אמר רב נחמן לרבא: [[תפילה|תתפלל]] עלי ש[[מלאך המוות]] לא יצער אותי בשעת הפטירה. שאל אותו רבא: וכי כבודו אינו אדם חשוב דיו שתתקבל תפילתו? השיב לו רב נחמן: מכיוון שבאה שעתו של אדם להיפטר מן העולם ונמסר ביד מלאך המוות, אינו חשוב באותה שעה כדי שתתקבל תפילתו. רבא ביקש מרב נחמן שיבוא אליו לאחר פטירתו ויאמר לו כיצד עבר עליו תהליך הפטירה. ואכן, לאחר פטירתו נגלה רב נחמן לרבא. שאל אותו רבא: כיצד עבר עליך תהליך הפטירה, האם חשת בייסורים כלשהם. השיב לו רב נחמן, לא חשתי כל כאב, שכן מיתתי הייתה קלה כקלות הוצאת [[שער]]ה שחורה מכוס [[חלב]], ולמרות זאת, גם לו יאמר לי הקדוש ברוך הוא שאחזור לחיות שוב ואחר כך אמות לא אסכים לעבור שוב את התהליך מפני הפחד הגדול ממלאך המוות{{הערה|מועד קטן כח א, על פי פירוש [[רבינו חננאל]]}}. | |||
====רב חסדא==== | |||
רבא היה גם תלמיד מובהק של [[רב חסדא]], ואף ייחס את פרנסתו לזכותו. על כך מסופר בתלמוד, כי רבא לא היה סמוך אל רב חסדא בשעת פטירתו, ושמע על כך ברמז מן השמים<ref>יומא|עהב </ref>: אריסו של רבא היה מביא לו עופות [[שליו]] בכל יום (שהיה מוצא בכל יום). יום אחד לא הביא. שאל רבא את עצמו: מה פשר הדבר? עלה לגג, שמע ילד שאומר את הפסוק{{הערה|חבקוק|ג|טז}}}} {{ציטוטון|שָׁמַעְתִּי וַתִּרְגַּז בִּטְנִי לְקוֹל צָלֲלוּ שְׂפָתַי}} שמשמעותה "רעד אחזני לקול השמועה, עד ששפתי נוקשות זו לזו"{{הערה|[[s:קטע:רש"י על חבקוק ג טז|פירוש רש"י]] על הפסוק}}. רבא הבין כי מדובר ברמז מהשמיים כי רב חסדא נפטר, ופרנסתו באה לו בזכות רב חסדא, ולכן נפסקה בפטירתו. למרות שרבא היה תלמידו של רב חסדא, אנו מוצאים כי הוא חלוק עליו בהלכה, ולפעמים אף על קודמיו. ב[[מסכת יומא]] מתועדת מחלוקת הלכתית בין רבא ורב חסדא בפירוש אמרה של [[רב הונא]]{{הערה|יומא מו ב}}. | |||
====רב יוסף==== | |||
רבא למד גם אצל רב יוסף. כאשר רבא היה נפרד מרב יוסף היה הולך לאחוריו ביראת כבוד עד שרגליו נפצעו מקירות בית המדרש שנתקל בהם, והכתלים הושחרו בדם. כאשר שמע מכך רב יוסף, שהיה [[סגי נהור]], הוא בירכו שיהיה ראש ישיבה על כל בני העיר{{הערה|חולין קלג א}}. ברכה זו אכן התקיימה, ו[[רב שרירא גאון]] כותב{{הערה|בספר היוחסין לאחר אגרתו במעלת ישיבת סורא, מובא בסדר הדורות ערך רבא עמ' קס"ד.}} כי למרות שלאחר פטירתו של רב חסדא לא התמנה ראש ישיבה בסורא, התפרשה שליטתו של רבא באופן מיוחד על [[פומבדיתא]] ואף על [[סורא]]. רבא היה נוהג למזוג את ה[[יין]] בצורה מיוחדת ורב יוסף היה מזהה את אופן המזיגה המיוחד של רבא{{הערה|ערובין|נדא}}. רבא היה חשוב מאוד בעיני רב יוסף, וכאשר בנו של רבא למד אצל רב יוסף{{הערה|כתובות|סגא}} היה שואל אותו רב יוסף לעתים תכופות על דעתו של רבא בעניינים מסוימים{{הערה|אביך במאי זהיר טפי? - שבת קיחב , אבוך כמאן עביד? - ברכותיגב , אביך כמאן סבירא ליה? - ערובין|פבב . | |||
לאחר פטירתו של רב יוסף חי רבא 28 שנה (13-14 שנים בהן שימש אביי כראש הישיבה, ועוד 14 שנה בהן שימש רבא כראש הישיבה){{הערה|1=[http://books.google.co.il/books?id=1-U-AAAAYAAJ&pg=PA268 סדר הדורות], ערר רבא, עמוד 268}}. | |||
כמו כן נמנו על רבותיו [[רב אסי]], זעירא, רב חסא, [[רבין (אמורא)|רבין]], בר אהינא, בר המדורא, שמואל בר אבא{{הערה|'''רב אסי''': ברכותלחא. '''זעירא:''' סוטה|הא '''רב חסא:''' בבא מציעא|נזא, '''רבין''': שבת יבב , '''בר אהינא''': קידושין|נאא, '''בר המדורא''': שבת קז ב, קכה א, יבמות פג ב. '''שמואל בר אבא:''' שבועות יז ב }} ועוד. כן נמנה עם רבותיו [[רב סחורה]], תלמידו של [[רב הונא]]. אמרותיו של רב סחורה בשם רב הונא מופיעות בתלמוד כעשר פעמים, וכולן נמסרו על ידי תלמידו של רב סחורה - רבא. רבא היה משבח את רב סחורה לפני רב נחמן ואמר עליו שהוא אדם גדול{{הערה|נדרים כב א}}. | |||
===תלמידיו=== | |||
תלמידיו הבולטים של רבא היו [[רב פפא]], [[רב הונא בריה דרב יהושע]], [[רב נחמן בר יצחק]] ורבים מאמוראי הדור החמישי; גם כמה מאמוראי הדור השישי, כ[[רבינא הראשון]], [[אמימר]] ו[[מר זוטרא]], הספיקו בצעירותם ללמוד ממנו. לאחר מות אביי התמנה רבא ל[[ראש ישיבה|ראש הישיבה]], ורוב התלמידים עברו אתו ל[[ישיבת מחוזא|מחוזא]] שם לימד ארבע עשרה שנה. כמו כן נמנה [[רב זביד (השני)|רב זביד השני]] על תלמידיו. | |||
על אחד מהדיונים שבו השתתפו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע ורבינא, מסופר, כי רבא דן במקרה שאדם האומר לאדם אחר "[[קניין משיכה|משוך]] בהמה זו וקנה אותה יחד את כלים שעליה", וחבירו משך את הבהמה במטרה לקנות את הכלים שעליה בקנין חצר, ומסיק: {{ציטוטון|חצר מהלכת היא וחצר מהלכת לא קנה.}} רבא מסיק כי גם אם הבהמה עמדה היא נקראת "חצר מהלכת" מכיוון שהיא מסוגלת ללכת, ורק אם כפותה ונלקח ממנה זמנית הכח לנוע, היא נקראת "חצר שאינה מהלכת". באותה הזדמנות, שאלו [[רב פפא]] ו[[רב הונא בריה דרב יהושע]] את רבא, מה ההלכה באדם המהלך בספינה וקפצו [[דג|דגים]] ונפלו לתוך הספינה, האם תחשב הספינה לחצר מהלכת. השיב רבא: הספינה אינה נחשבת לחצר מהלכת, שכן הספינה עצמה נחה ואין לו כוח תנועה, ותזוזתה באה מכח חיצוני - מי הים. [[רבינא]] שאל באותה הזדמנות שאלה דומה, הדנה באשה שהייתה מהלכת ב[[רשות הרבים (הלכה)|רשות הרבים]], והבעל זרק לה [[גט]] לתוך חיקה או לתוך הכובע של ראשה, האם נחשב הכובע שעל ראשה לחצר מהלכת, גם על כך השיב רבא שהכובע עצמו אינו נחשב לחצר מהלכת, כיון שהוא זז רק מכח האשה שנעה תחתיו ומניעה אותו. | |||
בין תלמידיו נמנה גם [[רב נחמיה בריה דרב יוסף]] שלמד רבות מהנהגותיו, הנסתרות והנגלות. כך למשל למד מפיו הלכה שאין מורים אותה לתלמידים ונחשבת ל[[הלכה ואין מורין כן]], בנוגע להיתר השחזת [[סכין]] ב[[חג]] בשינוי{{הערה|ביצה|כח ב }}. הלכה מחודשת אחרת, לימד אותו רבא במתכוון. הוא שלח אותו להביא את [[תפילין|תפיליו]] מביתו. כאשר הגיע לביתו של רבא, הוא מצא אותן בין ה[[כרית]] ל[[מיטה]] בצד הכרית, שלא כנגד הראש. רב יוסף, שידע שהלילה הקודם היה [[ליל טבילה]], הבין כי מותר אפילו ל[[תשמיש המיטה|שמש את המיטה]] כאשר התפילין מונחות מתחת לכרית, אם הן שלא במקום הנחת הראש. הסיבה לכך היא, מפני שמוטב להרבות בשמירת התפילין - במקום שהדבר נחוץ - גם אם בכך הוא ממעיט במעט מכבודן של התפילין{{הערה|ברכות כד א}}. | |||
גם [[רב ספרא]] ו[[רב אחא בר הונא]] נמנו בין תלמידיו, ורבא אף היה מטיל עליהם לפעמים מטלות שונות. על אחת מהן מסופר: איפרא הורמיז, אמו של [[שבור הראשון|שבור המלך]], שלחה לרבא [[קורבן]] וביקשה שיקריב אותו לאלוקים. רבא שלח את רב ספרא ו[[רב אחא בר הונא]] לבצע את המטלה, וכך ציווה אותם: קחו שני עובדי כוכבים בני אותו גיל (ליופי), וחפשו מקום שבו העלה הים [[שרטון]] כך שהקרקע תהא כזו שלא השתמש בה אדם מעולם ותהא ראויה לשמש כ[[מזבח]], והם יביאו לשם עצים שלא השתמש בהם אדם מעולם ואינם נחשבים כ"שברי כלים", ויוציאו [[אש]] מאבנים ויקריבו את הקורבן במקום לשם שמיים{{הערה|זבחים קטז ב }}. רבא ידע שרב ספרא אינו מבטל מתורתו שלא לצורך, ועל סמך כך אף נפסק פסק דין בבית דינו של רבא, בנוגע לדין [[תפיסת הבית]], האומר כי ההכנסות וההוצאות שנגרמות על ידי אחד מהאחים מתפוסת הבית, שייכות לכולם בשווה. אם אחד מהאחים השקיע בנכסים, יש להניח שהוא עושה זאת בשביל כולם, וההכנסות גם הן לכל האחים. רב ספרא השקיע בנכסי אביו, וכאשר תבע אותו אחיו לפני רבא, פסק רבא כי במקרה שאדם עסוק כרב ספרא משקיע בנכסים, ברור הדבר שההשקעה הינה רק לעצמו, שכן לאדם כזה, שאינו מבטל אף רגע מזמנו, אין זמן להשקיע בשביל אחרים{{הערה|בבא בתרא קמד א}}. רב ספרא קרא לרבא, לפעמים, בתואר הכבוד "משה" - כינוי ל[[גדול הדור]], כמשה בדורו{{הערה|שבת קא ב , רש"י שם}}. | |||
כמו כן נמנה עם תלמידיו [[רב שיזבי]]. כאשר רב שיזבי אמר דברי תורה שהיו קשים להבנה, הזהיר רבא לעיין בתוכן דבריו ולא לזלזל בהם, שכן הם נאמרו מפי אדם גדול{{הערה|גיטין|נהב }}. תלמיד אחר שלו היה [[רב רחומי]] שהיה לומד בישיבתו שבמחוזא כל ימות השנה, וחוזר רק בערב [[יום כיפור]].{{הערה|כתובות|סבב }} | |||
===משפחתו=== | |||
רבא נישא לבתו של [[רב חסדא]], מורו. על כך מסופר: "בת רב חסדא הוה יתבה בכנפיה דאבוה. הוו יתבי קמיה רבא ו[[רמי בר חמא]]. אמר לה: מאן מינייהו בעית? אמרה ליה: תרוייהו. אמר רבא: ואנא בתרא"{{הערה|בבא בתרא יב ב }}. הסבר: בתו הילדה של רב חסדא ישבה בחיקו של אביה בעת שלימד את רבא ו[[רמי בר חמא]]. שאל אותה אביה: את מי מהם את רוצה (כחתן)? ענתה לו: את שניהם. אמר רבא: ואני האחרון. ואכן, רמי בר חמא היה בעלה הראשון של בתו של רב חסדא, ולאחר פטירתו נשאה רבא. | |||
על אהבתו של רבא לאשתו ניתן ללמוד מהסיפור הבא: אביי ורבא הלכו ל[[פותר חלומות]]. אביי נתן לו זוז, ורבא - לא. עקב כך, את חלומותיו של אביי פתר הפותר לטובה, ואת חלומותיו של רבא - לרעה (ובכלל זה שימותו אשתו וילדיו). כאשר התברר לרבא שמדובר בנוכל, אמר לו: "רשע, בדידך קיימא וצערתן כולי האי! כולהו מחילנא לך בר מברתיה דרב חסדא"{{הערה|ברכותנוא}}. תרגום לעברית: רשע, בידך היה הדבר וציערתני כל כך! על הכול אני מוחל לך, מלבד בתו של רב חסדא. | |||
רבא סמך על אשתו באופן מיוחד. הגמרא{{הערה|כתובות|פהא}} מספרת על שני נשים שבאו לדין תורה לפני רבא, האחת תבעה את השנייה בסכום כסף, והשנייה כפרה והכחישה את כל המעשה. מתקנת חכמים, במקרה כזה צריכה האישה שנתבעה להישבע [[שבועת היסת]], כדי להיפטר מהתשלום. אך אשתו של רבא - בתו של [[רב חסדא]] העידה לפניו, כי אותה אישה נוהגת להזכיר [[השם המפורש|שם שמיים]] לבטלה וחשודה על ה[[שבועה]]. רבא אמר, כי מכיוון שהוא יודע שאשתו לא משקרת מעולם, הוא סומך עליה בעיניים עצומות. לעומת זאת במקרה אחר שבא לפני רבא, העיד לפניו תלמידו המובהק [[רב פפא]] כי אדם המחויב שבועה, הוא חשוד על שבועת שקר. במקרה זה לא סמך רבא על דבריו, באומרו שצריך דווקא [[עדים]]. לפליאת תלמידיו הסביר רבא: את אשתי אני מכיר היטב ויודע בבירור שאינה משקרת. את רב פפא איני מכיר אישית ברמה כזו שאוכל להעיד שאינו משקר, והסברה שאינו משקר כ[[תלמיד חכם]] וכיהודי כשר אינה יותר מ[[גדר]] של [[חזקה]], שאי אפשר [[המוציא מחבירו עליו הראיה|להוציא ממון על פיו]]. | |||
לרבא היו בנים תלמידי חכמים: [[רב סמא בריה דרבא]], שמילא את מקומו בראשות ישיבת פומבדיתא, לאחר פטירת [[רב רחומי (השני)]]; [[רב יוסף בריה דרבא|רב יוסף]] תלמידו של [[רב יוסף]], עליו מסופר כי לאחר אירוסיו נסע לישיבת רב יוסף לשש שנים, וכאשר חזר לביתו לאחר שלוש שנים לראות את אשתו יצא רבא אביו מולו בכלי זין{{הערה|כתובות סג א}}; (הותיר אחריו בן בשם רב חביבא{{הערה|בבא בתרא קמג ב }}, ורב משרשיא, רבה בריה דרבא{{הערה|1={{תנאים ואמוראים|ג|227|עמ'=1060}}}} והמפורסם שבהם - [[רב אחא בריה דרבא]], תלמידו של [[רב אשי]] (אך חלוקות הדיעות האם הוא בנו של רבא זה). | |||
אחיו של רבא, היה רב סעורם{{הערה|בבא מציעא|עג ב }} או רב "שעורים", שעמד ליד מיטתו בעת פטירתו{{הערה|מועד קטן כח א}}. | |||
== תורותיו == | |||
ההיסטוריון [[מיכאל אבי יונה]] מציין כי רבא "היה מצרף", אל ההלכות שמסר, "את ההבחנה המעשית במציאות היומיומית"; וזאת לעומת אביי, אשר ייצג את "ההגיון העקבי והשיטתי שבפירוש ההלכה"; ולכן נקבעה הלכה כרבא.{{הערה|[[מיכאל אבי יונה]], '''אטלס כרטא לתקופת בית שני, המשנה והתלמוד''', עמ' 100}} | |||
רבא אמר (בתרגום לעברית): "כמה טפשים האנשים שקמים מפני [[ספר תורה]] ואינם קמים מפני בן אדם גדול" ובכך הדגיש שגדולתה של התורה וקדושתה מתבטאות דווקא בלימודה ובחיים על פיה. הוא שיבח את העיסוק ב[[לימוד תורה]], ואמר "כל העוסק בתורה אינו צריך לא עולה ולא מנחה ולא אשם"{{הערה|[[מסכת מנחות]] קי א}}. על המאריכים ב[[תפילה]] אמר: "מניחין חיי עולם ועוסקים בחיי שעה"{{הערה|שבת יא}} (כלומר: עדיף להקדיש את הזמן ללימוד תורה ולא לתפילה). רבא היה מומחה ל[[חינוך]] ודאג להתאים את דרשות רבני הישיבה לקהל השומעים. עוד אמר רבא: {{ציטוטון| בשעה שמכניסין אדם לדין אומרים לו: נשאת ונתת באמונה? קבעת עתים לתורה? עסקת ב[[פרייה ורבייה]]? צפית לישועה? פלפלת בחוכמה? הבנת דבר מתוך דבר?}}{{הערה|[[מסכת שבת]] דף ל"א עמוד א'.}} | |||
רבא העדיף את ה[[סיני ועוקר הרים|חריפות]] כדרך ללימוד ההלכה, וציטט את ה[[פתגם]]: "טבא חדא פלפלתא חריפתא ממלי צנא דקרי"{{הערה|חגיגה|יא}}, כלומר: עדיף [[פלפל חריף]] אחד ממלוא הסל [[דלעת]]. הוא התאונן על מיעוט החריפות בדורו ואמר ש""אנן כאצבעא בקירתא לסברא, - כ[[שעווה]] קשה שאין האצבע יכול ליכנס בתוכה אלא מדבק מעט".{{הערה|ערובין|נגא ורש"י שם}}. רבא היה בטוח בפסקיו בוודאות גמורה, והיה נוהג לפעמים{{מקור}} להישבע כי כך אמר [[רב (אמורא)|רב]], למרות שרבא לא ראה את רב מעולם ונולד עשרות שנים לאחר פטירתו, והוא הסביר כי וודאי כך אמר רב שכן לא ייתכן שאמר אחרת{{הערה|כתובות|קבב }}. | |||
אחת מה[[תפילה (יהדות)|תפילות]] שחיבר נכללה ב[[מחזור תפילה|מחזור]] התפילה ל[[יום הכיפורים]]. | |||
===במשפט העברי=== | |||
ההלכה נפסקת כרבא בכל מחלוקותיו עם אביי, מלבד שישה דינים, המסומנים ב[[ראשי תיבות|ראשי התיבות]] [[יע"ל קג"ם]]. אחד מהם הוא דין [[ייאוש שלא מדעת]]. אם נאבדה לאדם אבידה, ובשעה שבאה לידי המוצא, המאבד עדיין לא שם לב שהיא נאבדה ממנה. אמנם, אילו היה יודע שנאבדה ממנו היה מתייאש לבטח, ועל פי ההלכה הייתה האבידה מותרת לכל אדם, אולם כיוון שבשעת המציאה עדיין לא נודע לו, נמצא שבפועל לא היה כאן ייאוש מצדו. נחלקו [[אביי]] ורבא: אביי סבר שהאבידה אסורה למוצאהּ, כי לא די בייאוש בכוח, ורק ייאוש בפועל מפקיע את בעלותו של המאבד מן האבידה והמוצא זוכה בה. רבא סבר שדי לנו בייאוש בכוח כדי שיזכה בה המוצא. השאלה היא, האם אפשר לפעול על פי דעתו של האדם (בעניינים המחייבים זאת) כאשר האדם טרם נתן דעתו על הנידון, על סמך ידיעתנו הוודאית מה תהיה דעתו. בדומה, האם זה שעתה נודעה לנו דעתו החיובית על נושא כלשהו, מכשירה פעולות שנעשו לפני כן. | |||
לדוגמה, אם אדם הפריש [[תרומות ומעשרות]] מפירות חברו, שלא ברשותו, ובחר לשם כך בפירות משובחים במיוחד. לאחר שבעל הפירות הסכים למפרע לפעולה זו, לדעת רבא [[הפרשת תרומות ומעשרות|הפרשת התרומות והמעשרות]] שרירה וקיימת, ולדעת אביי, לא עשה כלום ועל בעלי הפירות לשוב ולהפריש מהם את התרומות והמעשרות. | |||
בעוד שדעת אביי מובנת כפשוטה, הרי להסבר דעתו של רבא נדרשו רוב ה[[אחרונים]] לבאר: כיצד יכול אדם להיחשב מיואש מחפץ, בו בזמן שהוא עדיין אינו יודע שהחפץ אבד לו ולמיטב ידיעתו החפץ נמצא ברשותו. ההסבר המקובל בדעת רבא הוא, שדין ייאוש המזכה את המוצא באבידה, הוא בעצם היתר של התורה, ללא מעשה פעיל מצדו של המאבד, בניגוד ל[[הפקר#חפצים שהופקרו על ידי בעליהם|הפקר]], פעולה בה הבעלים הוא העושה את המעשה המתיר לאחרים לזכות בחפץ. כתנאי להחלתו של הייאוש, נדרשת "ניחותא", כלומר אי התנגדות של הבעלים לכך שאחר יזכה. לענייננו אין צורך בניחותא בפועל, אלא מספיקה ניחותא בכוח, מפני שברור לנו שאילו היה הבעלים יודע על האבידה, היה מתייאש ממנה, ולכן המוצא זוכה בה.{{הערה|ברכת שמואל על מסכת בבא מציעא בדין ייאוש שלא מדעת.}} דרך אחרת להסביר דעתו של רבא היא, שאין צורך שאדם יחשוב ברגע מסוים על נושא מסוים כדי שנוכל לומר שדעתו, גם באותו רגע, היא ספציפית לאותו נושא. לדוגמה, על אדם המאמין ב[[אלוהים (יהדות)|אלוהים]] נוכל לומר שהוא "מאמין ברגע זה", גם אם באותו הרגע האיש לא חשב כלל על כך שהוא מאמין. כך גם במקרה דנן: העובדה שברגע המציאה הבעלים עדיין לא ידע על האבידה היא משנית בחשיבותה לעובדה היסודית, שאדם שיידע את המצב לאשורו, יתייאש מיידית מן האבידה, ועל כן אנו רשאים להחשיבו מיואש כבר מעכשיו, כי הסיבה שבפועל עדיין אינו מיואש היא טכנית בלבד - ברגע זה הוא לא חושב על כך.{{הערה|ברכת אברהם על מסכת בבא מציעא כ' ב בשם רבי [[יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק]].}} | |||
אחד מהכללים שטבע רבא הוא [[דברים שבלב אינם דברים]]. בגמרא ב[[מסכת קידושין]]{{הערה|קידושין|נבא}} מובא מקרה שבו אדם המתגורר בחוץ לארץ מכר את נכסיו, כאשר בדעתו לעלות ל[[ארץ ישראל]], אולם בשעת המכירה לא ציין זאת. אולם לאחר מכן נבצר ממנו לעלות{{הערה|על פי פרוש רש"י שם}}, וכעת הוא רוצה לבטל את המכירה. על מקרה זה אמר רבא שהוא "דברים שבלב, ודברים שבלב אינם דברים". למטרתו בשעת המכירה אין משמעות הלכתית כי "דברים שבלב אינם דברים" והוא אינו יכול לדרוש את ביטול המכירה. | |||
===באיסורים=== | |||
בדין "קידושין שאין מסורין לביאה" נחלקו [[אביי]] ורבא:{{הערה|קידושין נב א}} אביי סבור כי הקידושין יש להם תוקף של קידושין, ולעומתו סבור רבא כי אין לקידושין כל תוקף. שיטתו לקוחה מסברה שהסביר לו האמורא [[בר אהינא]], ולפיה מהפסוק {{ציטוטון|כִּי יִקַּח אִישׁ אִשָּׁה וּבְעָלָהּ}}{{הערה|דברים כד א}} משמע שדווקא קידושין שמסורים ל"בעלה" נחשבות לקידושין, ואם לא אין קידושין אלו נכללים בפרשת "כי יקח איש אשה" שהיא המקור היחיד לקנייני הקידושין. גם מחלוקת זו נמנית עם ה[[יע"ל קג"ם]] שבה ההלכה כאביי ולא כרבא. מחלוקת נוספת היא בדין [[לחי העומד מאליו]], לדעת אביי לחי העומד מאליו נחשב ללחי, מכיוון שלפי שיטתו לחי הוא סוג של מחיצה אמיתית, ולכן גם אם לא ניכר שהוא קיים שם לשם לחי המחיצה קיימת מעשית. אולם לדעת רבא, לחי העומד מאליו - אינו נחשב ללחי, כי לפי שיטתו לחי הוא סוג של היכר לבני [[רשות היחיד]] לדעת שמדובר ברשות היחיד בכך שהיא נראית כמוקפת מכל רוחותיה, ובלחי העומד מאליו אין היכר, כמובן. בעוד שבכל מחלוקותיהם נפסקה הלכה כרבא, בשישה מקרים בודדים נפסקה הלכה כאביי. | |||
אחד מהכללים הידועים שטבע רבא, ואף נקרא על שמו, הוא [[חזקה דרבא]], לפיה בן ובת שהגיעו לגיל הבגרות ([[בר מצווה|גיל 13]] לבן ו[[בת מצווה|גיל 12]] לבת) - מניחים שגם הגיעו לבגרות גופנית, למרות שלא נבדקו, והם נחשבים כבוגרים מבחינה הלכתית ללא צורך בבדיקה (לדוגמה, לגבי יכולת להצטרף ל[[מניין]]). חזקה זו איננה מוחלטת, ובתחומים מסוימים בהלכה אין סומכים עליה. | |||
==יחסיו עם חכמים אחרים== | |||
עם מעריציו הגדולים של רבא נמנה [[רב אדא בר אבא]], שהיה אומר לחכמים: עד שאתם מלקטים 'עצמות יבשים' (סברות דחוקות) אצל [[אביי]], בואו לאכול 'בשר שמן' (סברות מובנות) אצל רבא. במקרה אחר הוא אמר: גדול מאוד המרחק ביני לבין רבי רבא. למרות זאת, כאשר רב אדא היה הולך לחנות הוא אמר לטבחים כי הוא קודם למשמשו של רבא בתור לקבל בשר כי הוא חכם בתורה יותר ממנו, ולכן כאשר נפטר רב אדא בר אבא בטרם עת דאג רבא וחשש שמא הוא הגורם למותו מכיוון שזלזל בכבודו{{הערה|בבא בתרא כב א}}. | |||
===עם רב הונא בר יהודה=== | |||
לפעמים הוא דן בהלכה עם חברו [[רב הונא בר יהודה]]. שניהם היו תלמידים של [[רב ששת]] ודנו בדבריו. כך למשל, הם נחלקו בדין אישה ה[[מורדת על בעלה]], שבדינה קיימות שתי שיטות: לפי דעה אחת פוחתים מכתובתה שבעה דינרים לכל שבוע שהיא מורדת על בעלה, ובינתיים מנסים לשכנע אותה להפסיק למרוד בבעלה ולקיים את חיובי האישות המוטלים עליה. לפי גישה אחרת, אין טעם בהפעלת לחץ במשך [[זמן]] ארוך ובשכנועים, אלא בית הדין קוצבים זמן של ארבעה שבועות בלבד, ומפעילים עליה לחץ עצום באותם שבועות, על ידי פרסום מרידתה ב[[בית כנסת|בתי כנסיות]] וב[[בית מדרש|בתי מדרשות]] ב[[שבת]]ות שבארבעת שבועות אלו (בשבת כל יהודי העיר מתכנסים בבית הכנסת, גם אלו שעסוקים באמצע השבוע בעבודה ואינם יכולים לבוא לבית הכנסת), ובית הדין מודיעים לה שלאחר ארבעת השבועות תפסיד את כל סכום [[כתובה|כתובתה]], גם אם הוא סכום ענק של מאה [[מנה]]. נחלקו רבא ורב הונא בר יהודה כמי פסק רבם רב ששת, לפי מה שקיבל רבא מרבו ההלכה היא שיש לנסות לשכנעה בדרכי נועם ולכן יש לחכות עד שידעו כי מוצו כל הדרכים לשכנעה, אלא שבינתיים קונסים אותה בסכום נמוך יותר של שבעה דינרים לשבוע, ואילו לפי מה שקיבל רב הונא בר יהודה מרבו ההלכה היא כפי השיטה האומרת שלאחר ארבעה שבועות הפסידה המורדת את כל דמי הכתובה{{הערה|כתובות סג ב }}. | |||
בכמה מקומות בתלמוד מסופר כי רבא התארח לפעמים בביתו של רב הונא בר יהודה. כך, למשל, מסופר כי באחת השבתות התארח רבא בביתו של רב הונא בר יהודה, וכש[[הבדלה|הבדיל על היין]] ב[[מוצאי שבת]] בירך בראשונה ברכת [[בורא מיני בשמים]] על הבשמים, ורק לאחר מכן בירך על ה[[אש]] ברכת [[בורא מאורי האש]]. שאל אותו רב הונא בפליאה: במשנה ב[[מסכת ברכות]] אנו מוצאים שבין [[בית שמאי]] ובין [[בית הלל]] מודים שיש לברך על האש לפני הבשמים, וציטט את לשון המשנה: {{ציטוטון|בית שמאי אומרים נר ומזון בשמים והבדלה ובית הילל אומרים נר ובשמים ומזון והבדלה}}? ענה רבא אחריו ואמר: אלו הם דברי [[רבי מאיר]], אבל [[רבי יהודה]] אומר לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על המזון שהוא בתחילה ועל הבדלה שהיא בסוף, על מה נחלקו - על המאור ועל הבשמים, שבית שמאי אומרים 'מאור' ואחר כך 'בשמים' ובית הלל אומרים 'בשמים' ואחר כך 'מאור'{{הערה|פסחים|קגא. שבת כדב , {{בבלי1|ברכות נב א}}. | |||
===עם רבה בר מרי=== | |||
עם חבריו של רבא נמנה רבה בר מרי. מסופר כי רבא שאל את רבה בר מרי: מנין מקור ההנחה השגורה בפי החכמים כי [[פדיון שבויים]] היא מצווה מיוחדת וגדולה? השיב לו רבה בר מרי: כתוב{{הערה|ירמיהו טו ב}} {{ציטוטון|וְהָיָה כִּי יֹאמְרוּ אֵלֶיךָ אָנָה נֵצֵא וְאָמַרְתָּ אֲלֵיהֶם כֹּה אָמַר ה' אֲשֶׁר לַמָּוֶת לַמָּוֶת וַאֲשֶׁר לַחֶרֶב לַחֶרֶב וַאֲשֶׁר לָרָעָב לָרָעָב וַאֲשֶׁר לַשְּׁבִי לַשֶּׁבִי}}, ואמר [[רבי יוחנן]] כל המאוחר בפסוק זה קשה מחבירו: הקל ביותר הוא מוות שקל יותר מחרב, הן מ[[סברא]] שמת ללא שניבלו וחתכו את גופו, והן מהפסוק {{ציטוטון|יָקָר בְּעֵינֵי ה' הַמָּוְתָה לַחֲסִידָיו}}{{הערה|תהילים קטז ו}}; מיתת רעב חמורה יותר ממיתת חרב הן מ[[סברא]] שהמת על ידי חרב מת באופן מיידי בניגוד למת מרעב שמיתתו איטית ומתמשכת, והן מהפסוק {{ציטוטון|טוֹבִים הָיוּ חַלְלֵי חֶרֶב מֵחַלְלֵי רָעָב שֶׁהֵם יָזוּבוּ מְדֻקָּרִים מִתְּנוּבֹת שָׂדָי}}{{הערה|איכה ד' ט}}; והקשה מכולם הוא שבי, שבו כלולות כל הצרות המנויות, שהרי השבוי מסור ביד השובים והם עושים בו כרצונם{{הערה| בבא בתרא ח א}}. | |||
===עם רב הונא בר חיננא=== | |||
[[רב הונא בר חיננא]] היה חברו של רבא. שניהם תלמידים של רב נחמן, ובמספר מקרים נחלקו לגבי דעתו{{הערה|בבא בתרא קנה א, תמורה לב , חולין מט ב }}. | |||
בגמרא מובאים מספר מקרים שבהם נחלקו רב הונא ורבא לגבי הוראת הלכה למעשה. כך, למשל, כאשר ביקש [[ריש גלותא]] מרב הונא לתקן את [[בוסתן|בוסתנו]] ולהופכו ל[[רשות היחיד]] על מנת שמותר יהיה ל[[הוצאה מרשות לרשות|טלטל בו חפצים בשבת]] (הבוסתן אינו משמש למגורים ועל כן אין די במחיצותיו החיצוניות על מנת שיהיה מותר לטלטל חפצים בתוכו כרשות היחיד, כדין [[קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה]]), הקים רב הונא במקום [[מחיצה (הלכה)|מחיצת]] קנים צפופים על בסיס עקרון [[לבוד]], שייצרו ביתן מגורים עבור שומר הבוסתן. רבא שלא הסכים לתיקון הגינה באופן זה, מכיוון שסבר שאין משמעות לבניית ביתן מגורים לאחר שמחיצות הבוסתן החיצוניות כבר עומדות ("הוקף ולבסוף ישב"), עקר בעצמו את הקנים שהציב רב הונא. | |||
במקרה אחר, התיר רב הונא לאכול תערובת דגים שבה היו [[קשקשת|קשקשי דגים]] (שהם סימן כשרות לדגים), אך רבא סבר שיש לאסור את הדגים מכיוון שיש חשש שמא חלק מהדגים טהורים (ומהם הקשקשים) אך חלק אחר טמאים. במקרה זה יצאו הכרזות פומביות סותרות על דין תערובת הדגים מצד רבא ומצד רב הונא{{הערה|עבודה זרה מא}}. | |||
במקרה נוסף, דנו בבית המדרש על [[גוי]] ששכשך את ידיו ב[[יין]]. רבא התיר את היין למכירה לגוי, אך רב הונא בר חיננא אסרו בהנאה כדין [[סתם יינם]]. גם במקרה זה יצאו הכרזות הלכתיות פומביות סותרות מצד רבא ורב הונא{{הערה|עבודה זרה נז ב }}. אך לבסוף חזר בו רבא מפסקו והודה לרב הונא{{הערה|עבודה זרה|נחא}}. | |||
בנוסף נחלקו בדעתם של חכמים אחרים, אחת ממחלוקתם היא בדין בעל חיים ש[[רביעה|נרבע, ונחלקו רבא ורב הונא מה היא שיטת רב נחמן{{הערה|תמורה לב }}. | |||
==קורות חייו== | |||
===בר הדיא וחלומותיהם של אביי ורבא=== | |||
בזמנם של אביי ורבא היה אדם בשם בר הדיא שעסק במקצועו כ[[פותר חלומות]] והיה נהוג אצלו שמי ששילם לו עבור עבודתו - פתר לו לטבה, ומי שלא שילם לו - פתר לו לרעה. אביי היה נוהג לשלם לו, ורבא לא היה משלם לו, ולכן היה פותר תמיד את חלומותיו של אביי לטובה, ואת של רבא לרעה, על כך מסופר בתלמוד: | |||
*אביי ורבא אמרו לו: ראינו בחלומינו את הפסוק{{הערה|דברים כח, לא}} {{ציטוטון|שׁוֹרְךָ טָבוּחַ לְעֵינֶיךָ וְלֹא תֹאכַל מִמֶּנּוּ}}. לרבא פתר בר הדיא, כי הוא יפסיד בעסקיו עד שלא יוכל לאכול מרוב עצבות, ולאביי פתר שהוא ירוויח בעסקיו ומרוב שמחה לא יוכל להכניס אוכל לפיו. | |||
*אמרו שניהם לבר הדיא: ראינו בחלום את הפסוק{{הערה|דברים כח, מא}} {{ציטוטון|בָּנִים וּבָנוֹת תּוֹלִיד וְלֹא יִהְיוּ לָךְ כִּי יֵלְכוּ בַּשֶּׁבִי}}. לרבא פירש בר הדיא את החלום שהפסוק יתקיים כמשמעותו החמורה, ואילו לאביי פתר כי יהיו לו בנים ובנות רבים, וכאשר הם [[נישואין|ינשאו]] יהיה דומה בעיניו כאילו נשבו. | |||
*אמרו לו: הקרו לנו בחלומינו את הפסוק{{הערה|דברים כח, לב}} {{ציטוטון|בָּנֶיךָ וּבְנֹתֶיךָ נְתֻנִים לְעַם אַחֵר}}. לאביי פתר בר הדיא את החלום בכך שיהיו לו הרבה בנים ובנות, אביי ירצה להשיא אותם לקרוביו (כנהוג ב[[האירוסין והנישואין בזמן המשנה והתלמוד|אותה תקופה]]) ואילו אשתו תרצה להשיא אותם לקרובותיה, ואשתו תנצח ותשיא אותם לקרובותיה הנחשבים במובן מסוים כ"עם אחר", משפחה זרה מאשר משפחתו של אביי. לרבא פתר, כי אשתו תמות ויאלץ להנשא עם אשה אחרת כך שבניו ובנותיו יהיו מסורים בידי אשה זרה, וכמו שפירש פסוק זה רבא עצמו בשם [[רב ירמיה בר אבא]] ששמע מ[[רב (אמורא)|רב]] "מאי דכתיב בניך ובנותיך נתונים לעם אחר? זו אשת האב". | |||
*אמרו לו: הקרו לנו בחלומינו {{ציטוטון|לֵךְ אֱכֹל בְּשִׂמְחָה לַחְמֶךָ}}{{הערה|קהלת ט, ז}}. פתר בר הדיא את חלומו של אביי שיצליחו עסקיו ויאכל וישתה מתוך [[שמחה]] עד שיקרא פסוק זה כמשמעו. לרבא פתר כי הוא יקרא פסוק זה כדי להרגיע את עצמו, לאחר שיפסיד בעסקיו ולא יוכל להכניס [[אוכל|מאכל]] או [[שתיה|משקה]] לפיו מרוב צער. | |||
*אמרו לו: הקרו לנו את הפסוק{{הערה|דברים כח, לח}} {{ציטוטון|זֶרַע רַב תּוֹצִיא הַשָּׂדֶה וּמְעַט תֶּאֱסֹף כִּי יַחְסְלֶנּוּ הָאַרְבֶּה}}. לאביי אמר בר הדיא כי הכוונה היא להתחלת הפסוק "זרע רב תוציא השדה", ואילו לרבא אמר כי הכוונה היא בעיקר לסיום הפסוק - "ומעט תאסוף כי יחסלנו ה[[ארבה]]". | |||
*אמרו לו: הקרו לנו את הפסוק:{{הערה|דברים כח, י}} {{ציטוטון|וְרָאוּ כָּל עַמֵּי הָאָרֶץ כִּי שֵׁם ה' נִקְרָא עָלֶיךָ וְיָרְאוּ מִמֶּךָּ}}. לאביי הוא אמר שיתפרסם שמו כראש ישיבה נכבד ואימתו תהיה מוטלת על הבריות. לרבא פתר כי הוא יתפס בדין המלך וכן [[גנב|גנבים]] יגנבו את ממונו, עד שכולם יקבלו על עצמם עול מלכות שמים וילמדו [[קל וחומר]] ממך, שאפילו ב[[צדיק]] כמותך שולטת מידת הדין. בתלמוד מסופר כי אכן כך היה, למחר באו שליחי המלכות ואסרו אותו. | |||
*אמרו לו שניהם: ראינו בחלומינו [[כרוב]]. פתר בר הדיא לאביי כי כספו ועסקיו יוכפלו כחסה, ולרבא פתר שעסקיו ילכו לאבדון ויהיו מרים עבורו כחסה (שמרה כאשר היא קטנה). | |||
*אמרו לו שניהם: ראינו בחלומינו [[בשר]] על פי חביות [[יין]]. לאביי פתר כי יינו יושבח וכולם יבואו לקנות ממנו בשר ויין, ולרבא פתר שיינו יחמיץ וכום יבואו לקנות ממנו [[חומץ]] כדי לאוכלו יחד עם הבשר. | |||
*אמרו לו: ראינו חבית התלויה בראש [[דקל]]. לאביי פתר כי עסקיו יתרוממו ויצליחו כ[[דקל]] שהוא גבוה, ולרבא פתר שעסקיו יצטמקו כ[[תמר (פרי)|תמר]]ים הגדלים בדקל. | |||
*אמרו לו: ראינו חבית שנופלת לבור. לאביי פתר כי עסקיו יצליחו בצורה פלאית ולא מובנת, כמאמר העולם: נפלה [[פת]] ל[[בור]] אך לא נמצאה. ולרבא פתר כי עסקיו יפלו מטה מטה. | |||
*אמרו לו: ראינו [[חמור]] קטן שעומד לפנינו ונוער. לאביי פטר כי יוכתר לראשות הישיבה והמתרגם יעמוד לידו לתרגם את דבריו ולהכריזם בקול רם לרבים, ולרבא פתר כי מי שכתב את [[תפילין|תפיליו]], כתב בשוגג את המילה "חמור" בין המילים {{ציטוטון|וכל פטר חמור תפדה בשה}}, עם וי"ו למרות שבפרשה היא נכתבת ללא וי"ו, ולאחר מכן מצא את ה[[טעות]] ומחקה את הוי"ו המיותרת, אך מקומה ניכר כך שהתפילין שלו אינן יפות ומהודרות. | |||
*לבסוף הלך אליו רבא לבד, ללא אביי, ואמר לו כי הוא ראה כי [[דלת]] ביתו נופלת. פתר לו בר הדיא כי אשתו שהיא שומרת את הבית, תמות. עוד סיפר לו רבא כי ראה בחלום ש[[שיניים|שיניו]] נושרים, פתר לו בר הדיא ש[[בן|בניו]] ו[[בת|בנותיו]] [[מוות|ימותו]]. אמר לו רבא: ראיתי בחלומי שני [[יונה|יונים]] הפורחים באוויר, פתר לו בר הדיא כי הוא עתיד [[גירושין|לגרש]] שני נשים (אשתו של אדם נקראת יונה כמו שכתוב "יונתי תמתי"{{הערה|שיר השירים|ה}}}} - פירוש רש"י). על חלום נוסף פתר לו בר הדיא כי יכו אותו שני מכות [[מקל]] בראשו. הלך רבא באותו יום וישב ב[[בית המדרש]] כל היום. היו שם שני [[עוור]]ים ש[[מחלוקת|התקוטטו]] ביניהם, הלך רבא להפריד ביניהם ושניהם הכו את רבא במקלם. כאשר רצו שניהן להוסיף ולהכות את רבא מכות נוספות, אמר להם רבא: די! ראיתי ב[[חלום]] שעתיד אני לקבל רק שני מכות, ומוותר אני על הנוספות... | |||
לאחר מכן, החל רבא לשלם לבר הדיא על פתירת החלומות, וזה החל לפתור אותם לטובה. רבא סיפר לו כי ראה בחלום [[קיר]] נופל, ובר הדיא פתר כי הוא יקנה נכסים רבים ללא גבולות (כלומר קרקעות רחבים ורבים - רש"י). כאשר סיפר לו רבא כי ראה בחלומו את ביתו של אביי שנופל ו[[אבק]] מכסה את ה[[אוויר]], פתר לו בר הדיא כי אביי ימות ורבא יחליף אותו ב[[ראש ישיבה|ראשות]] [[ישיבת פומבדיתא|הישיבה]]. עוד שאל אותו רבא על החלום שחלם כי [[בית|ביתו]] נופל וכל אחד בא ונוטל מהחורבות [[אבן לבניה|אבן]] אחת, פתר לו בר הדיא את חלומו, כי אמרותיו ופסקיו יתפרסמו בעולם. גם כאשר אמר לו רבא שחלם שראשו נבקע ומוחו נשר מתוכו, פתר לו בר הדיא, כי רק ה[[כרית]] שעליה הוא מניח את ראשו תקרע והמוכין שבתוכה ינשרו ממנה. | |||
בנוסף, כאשר סיפר לו רבא כי הקרו לו בחלום [[הלל]], פתר לו בר הדיא כי יתרחשו לו [[ניסים]]. בעקבות חלום זה, כאשר בהזדמנות אחרת מצא בר הדיא את רבא באותה [[ספינה]] בה הפליג, הוא פנה לנוס מהספינה, מכיוון שפתר לרבא כי עתידים להתרחש לו ניסים, ושמא הנס הוא שהספינה תטבע ורק הוא ינצל. במהלך מנוסתו נפל מידיו הספר ממנו היה פותר את חלומותיו. מצא רבא את הספר וראה כי בספר כתוב כי הכלל הוא אחד: "כל החלומות הולכין אחר הפה". כעס רבא על בר הדיא ואמר לו: [[רשע (הלכה)|רשע]] שכמותך, בידך תלוי היה פתרון החלומות וצערתני כל כך? על הכול [[מחילה|מוחל]] אני לך חוץ מאשתי - בתו של רב חסדא, שנפטרה בעקבות החלום שפתרת לי לרעה, יהי רצון שתמסר ביד המלכות ולא ירחמו עליך. | |||
אמר בר הדיא לעצמו: מה אעשה? מקובל כי [[קללה|קללת]] [[תלמיד חכם|חכם]], גם אם קלל ללא סיבה מוצדקת - היא מתקיימת, וקל וחומר שעתידה להתקיים קללתו של רבא שקללני בצדק. אקום ו[[גלות|אגלה]], כי מקובל מחז"ל ש"גלות מכפרת עוון". הלך בר הדיא וגלה לארץ שבה מלכו ה[[רומאים]], וישב על פתח בית המלוכה. באותו זמן ראה הממונה על בית ה[[מלך]] חלום, ש[[מחט]] נתחבת ב[[אצבעות|אצבעותיו]]. אמר לו בר הדיא: תן לי [[זוז]], ואפתור לך את החלום. אך זה סירב לשלם לו, ובר הדיא לא פתר לו את החלום. לאחר מכן סיפר השומר לבר הדיא כי ראה בחלום כי [[תולעת]] אוכלת את שני אצבעותיו, אמר לו בר הדיא: שלם לי ואפתור לך את החלום, אך השומר סירב לשלם ובר הדיא לא פתר לו. לאחר מכן סיפר לו השומר כי ראה בחלומו תולעת שאוכלת את כל ידו, ואז גילה לו בר הדיא כי פתרון החלומות היה שבגדי המלך הרקיבו אט אט, ומכיוון שלא שילם לו את הזוז לא גילה לו לפני כן. ואכן החלום התקיים והבגדים שהיו בגנזי המלך הרקיבו, קראו לשומר ורצו להרוג אותו. אמר השומר: מדוע אתם רוצים להרוג אותי, שלא ידעתי שהבגדים הולכים להרקיב? הִרְגוּ את זה, שידע ולא סיפר. קראו לבר הדיא ואמרו לו: בגלל הזוז הבודד שאותו לא שילמו לך, נרקבו כל בגדי המלך! הם החליטו להמית את בר הדיא במיתה אכזרית. הם קשרו שני [[ארז]]ים זה לזה, וקשרו כל אחת מרגליו של בר הדיא לאחת מהארזים, ומתחו את שני הארזים לשני הצדדים, עד שראשו נחלק לשניים{{הערה|ברכותנוב }}. | |||
===פטירתו=== | |||
בשעת פטירתו, עמד סמוך לו אחיו רב שעורים, שראה כי הוא [[גסיסה|גוסס]] וקרבה שעתו למות. אמר רבא לאחיו: בקש רחמים עלי שמלאך המוות לא יצער אותי בשעת הפטירה. שאל אותו רב שעורים: וכי מר אינו ידידו של מלאך המוות? השיב לו רבא: מכיוון שבאה שעתי להפטר והורע מזלי, אינו מחשיב אותי. רב שעורים ביקש מרבא, שיבוא אליו לאחר פטירתו ויאמר לו כיצד עבר עליו תהליך הפטירה. ואכן, לאחר פטירתו נגלה רבא לאחיו. שאל אותו רב שעורים: כיצד עבר עליך תהליך הפטירה, האם חשת בייסורים כלשהם. השיב לו רבא: חשבתי כאב מזערי כ[[מחט]] של [[מזרק]] הננעצת בבשרי{{הערה|מועד קטן|כחא, על פי פירוש [[רבינו חננאל]]}}. | |||
===מקום קבורתו=== | |||
על מקום קבורתו, מופיע בספר הגלגולים{{הערה|[[s:שער הגלגולים הקדמה לז|הקדמה ל"ז]]}}: "בכפר אבני"ת יש שם מערה, שבה קבורים אביי ורבא. והנה הפתח לצד מערב, ובתוכה הרבה כוכים, הנה בכוך שבקרן מזרחית דרומית ממש, שם קבור אביי. והכוך הסמוך לו העומד בצד דרום ממש, שם קבור [[רב דימי מנהרדעא]]. והכוך הסמוך לו אשר בצד דרום ג"כ, והוא כוך יותר רחב מכוך ר' דימי הנזכר, ושם קבור רבא, והוא בכוך האמצע שבצד דרום, ושאר הכוכין לא הגיד לי מה הם". בעקבות דברים אלו של האריז"ל, שלפי המקובל נכתבו על ידי תלמידו רבי [[חיים ויטאל]] ב[[רוח הקודש]], ידועה מערה זו כ"מערת אביי ורבא". | |||
==ההבחנה בין "רבה" ל"רבא"== | |||
בדפוסי [[תלמוד בבלי|התלמוד הבבלי]], ויותר מכך ב[[כתב יד (העתק)|כתבי היד]] שלו, רבים החילופים בין רבא ל[[רבה בר נחמני|רבה]]. על ההבדל ביניהם, ב[[כתיב]] וב[[הגייה]], כתב [[רב האיי גאון]]:{{הערה|סוף מסכת עבודה זרה, כ"י בית המדרש לרבנים, מהדורת ש' אברמסון.}} {{ציטוטון|אלו כֻּלן ראבה נכתבין בהי והבֵּי דגש. אבל ראבא נכתב באלף, והבֵּי רפוי... ודעו כי ראבה אַבָּה שמו, וזה ריש שהוסיפו עליו - במקום רב. ורַאבָא אֲבָא שמו, וזה ריש המוסיף עליו - כמו רב. ופירוש אַבָּה כמו שאומר אָבִי, ופירוש אֲבָא כמו שאומר אבא סתם.}} | |||
במסורת ההגייה הרווחת היום, ההבדל בין השמות הוא בכך שרבה נהגה ב-ב' דגושה, ואילו רבא ב-ב' רפה. במסורת [[יהדות תימן]] ההבדל הוא בין [[דגש קל]] ל[[דגש חזק]], ושתי הקריאות מכוונות עקרונית להבחנה של רב האיי, שלדעתו גם הדברים נובעים מהבדל במשמעות בין השמות, בין "[ה]אב" ל"אבי". | |||
באשר לכתיב, עמדו חוקרים על כך שגם בכתבי יד משובחים אין הבחנה חותכת ביניהם, ורבים החילופים. לדעת [[שמא יהודה פרידמן]], הממצא בכתבי היד מעלה כי ככל הנראה במקור לא היה הבדל בכתיב בין שני החכמים, גם אם נשמר הבדל בהגייה, וככל הנראה במשך השנים הוסיפו צורות הבחנה שונות כדי להבדיל ביניהם גם בכתיב, אך לכלל אחידות לא הגיעו, וזה מה שיצר את החילופים הרבים בין החכמים.{{הערה|1=ש"י פרידמן "כתיב השמות 'רבה' ו'רבא' בתלמוד הבבלי", '''[[סיני (כתב עת)|סיני]]''', ק"י, סיון-תמוז תשנ"ב, עמ' קמ-קסד. ראו גם: אליקים ויסברג, "כתיב השמות רבה ורבא: שיטת רב האיי גאון ושיטות חולקות", בתוך: '''מחקרים בלשון''', ה-ו, תשנ"ב, עמ' 181-214. וראו: א' שויקה, '''עיונים בספר הלכות גדולות''': נוסח ועריכה, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, אב תשס"ח-2008, עמ' 71-73. לדעתו כתב יד פריז של הלכות גדולות משמר הבחנה בין "ראבה" (רבא אצלנו), ב-א' מצעית וב-ה' סופית, לעומת "רבא" (רבה אצלנו), ללא א' מצעית, והוא משער שהסופר תפס את השם הראשון כנגזר מ"ר' אבה", ואת השני כנגזר מ"רבא"=גדול ב[[ארמית]]. לעומת זאת ב[[הלכות פסוקות]] כ"י ששון וברוב כתבי היד של [[תלמוד בבלי|התלמוד הבבלי]] הכתיב הרווח הוא "ראבא", ב-א' דווקא.}} | |||
==תורתו== | |||
רבא | |||
;מחלק בין כרת לבין עונשים אחרים {{מקור| מצפה איתן יבמות מב.}} | |||
* איסור [[כרת]] התרת איסור לאו לא כל שכן {{מקור|בבלי לעניין המתנה שלושה חודשים}} {{מקור|בבלי יבמות מב.}}. | |||
* עד אחד נאמן ביבמה מקל וחומר, לאיסור כרת התרת לאיסור לאו לא כל שכן {{מקור|בבלי יבמות צד.}}. | |||
* לרב דאמר טהורה לביתה ואסורה לאכול בתרומה, עוון כרת הותרה איסור מיתה מבעיא {{מקור|בבלי חולין לא.}}. | |||
* לרבי נחוניה בן הקנה רק כרת פוטר מתשלומין אך לא מיתה בידי שמיים, כי מקורו מ"והכרתי אותו" שהוא דווקא כרת {{מקור|שלא כדעת אביי שגם מיתה בידי שמיים פוטרת}} {{מקור|בבלי כתובות ל:}}. | |||
;מכנה שמות לחכמים {{מקור| מרגליות הים סנהדרין ח: אות א}} | |||
* ארי שבחבורה {{מקור|בבלי סנהדרין ח:}}. | |||
* [[שבור מלכא]], ומנו שמואל {{מקור|בבלי פסחים נד.}}. | |||
* יצחק סומקא {{מקור|בבלי יבמות סד:}}. | |||
* לית הלכתא לא כטרשי [[רב פפא|פפונאי]] ולא כשטרי [[מחוזא|מחוזנאי]] ולא כחכירי [[נרש]]אי {{מקור|בבלי בבא מציעא סח.}}. | |||
* [[עולא]] משגש אורחותיה דאימיה {{מקור|בבלי בבא בתרא ט.}}. | |||
* סודני {{מקור|בבלי מנחות עא.}}. | |||
* קאקי חיוורי {{מקור|בבלי כתובות פה.}}. | |||
* דרדקי {{מקור|בבלי בבא בתרא טז:}}. | |||
* דייני דחצצי הכי דייני {{מקור|בבלי בבא בתרא קלג:}}. | |||
;"מסתברא מילתיה דרב וכו', והאלקים אמר [[רב (אמורא)|רב]] אפילו וכו'" {{מקור| מרגליות הים סנהדרין עב. אות טז:, גליון הש"ס גיטין יג:}} | |||
* מסתברא מילתיה דרב בפיקדון אבל במלווה לא, והאלקים אמר רב אפילו במלווה {{מקור|בבלי גיטין יג:}}. | |||
* מסתברא מילתיה דרב וכו', והאלקים אמר רב אפילו נטל {{מקור|בבלי סנהדרין עב.}}. | |||
* מסתברא מילתיה דרב במלווה דלהוצאה ניתנה אבל פיקדון וכו' לא, והאלקים אמר רב אפילו פיקדון {{מקור|בבלי בבא קמא קו.}}. | |||
* מסתברא מילתיה דרב בשדה סתם אבל בשדה זו לא וכו', והאלקים אמר רב אפילו בשדה זו {{מקור|בבלי בבא מציעא טז.}}. | |||
* מסתברא מילתיה דרב בביתו נערה וכו' אבל בבוגרת לא, והאלקים אמר רב אפילו בוגרת {{מקור|בבלי כתובות קב:}}. | |||
;"בלא וכו' נמי לא מצית אמרת" {{מקור| ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים}} | |||
* בלא הנך נפישין נמי לא מצית אמרת {{מקור|בבלי יבמות ע.}}. | |||
* בלא מיתה עדיפא נמי לא מצית אמרת {{מקור|בבלי יבמות עד:}}. | |||
* בלא הנך נפישן לא מצית אמרת {{מקור|בבלי יבמות עד:}}. | |||
* בלא שבור נמי לא מצית אמרת {{מקור|בבלי בכורות מא.}}. | |||
* בלא ראשיתם נמי לא מצית אמרת {{מקור|בבלי בכורות נד:}}. | |||
;"מה מכר ראשון לשני כל זכות שתבוא לידו" {{מקור| ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים}} | |||
* בבא קמא ח:, צו., בבא מציעא טו:, ערכין לא: | |||
;"הלכתא נינהו ואסמכינהו רבנן אקראי" {{מקור| ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים}} | |||
* קידושין ט., נידה לב., לב: | |||
;"כבר פסקה תנא דבי רבי ישמעאל" {{מקור| ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים}} | |||
* יבמות פז., בכורות יד:, סנהדרין לה:, נזיר כה. | |||
;מסביר את הצורך בפסוקים | |||
* למה לי דכתב רחמנא קוצים גדיש קמה ושדה, צריכי {{מקור|בבלי בבא קמא ס.}}. | |||
* למה לי דכתב רחמנא לאו בריבית לאו ב[[גזל]] ולאו ב[[אונאה]], צריכי {{מקור|בבלי בבא מציעא סא.}}. | |||
* למה לי דכתב רחמנא [[יציאת מצרים]] ב[[ריבית]] ב[[ציצית]] ובמשקולות {{מקור|בבלי בבא מציעא סא:}}. | |||
* למה לי דכתב רחמנא מום באדם מום בקודשים ומום בבכור, צריכא {{מקור|בבלי בכורות מג.}}. | |||
* חמור דבור לרבי יהודה ושה דאבידה לדברי הכל קשיא {{מקור|בבלי בבא קמא נד.}}. | |||
* ה' לאווין האמורים בדם למאי וכו', ג' כריתות האמורים בדם למאי {{מקור|בבלי כריתות ד:}}. | |||
;מקפיד על ביטוי המילים ב[[תפילה]] | |||
* להפריד בין היום לבין על לבבך {{מקור|בבלי פסחים נו.}}. | |||
* להפריד בין על לבין לבבך, וכן על לבבכם, בכל לבבך, בכל לבבכם, עשב בשדך וכו' {{מקור|בבלי ברכות טו:}}. | |||
* לא להפריד ב[[הלל]] בין ברוך הבא לבין בשם השם, וכן בין יהא שמיה רבא לבין מברך {{מקור|בבלי סוכה לח:}}. | |||
;חושש לחשד | |||
* לא שורפים מעצי עצמן משום החשד {{מקור|בבלי פסחים פב.}}. | |||
* מעמידים את הכהנים הטמאים במזרח משום החשד {{מקור|בבלי פסחים פב.}}. | |||
* מרוח אחת צריך להדליק נר [[חנוכה]] {{מקור|בבלי שבת כג.}}. | |||
;עוסק בתורה ולא איכפת לו מענייני העולם הזה | |||
* אכזרי על בניו ועל בנותיו כ[[עורב]] {{מקור|בבלי ערובין כב.}}. | |||
* היה שקוע בלימודו ולא שם לב שמעך את אצבעו {{מקור|בבלי שבת פח.}}. | |||
* עסק ב[[תורה]] ולא ב[[גמילות חסדים]] {{מקור|בבלי ראש השנה יח.}} {{מקור|לגירסת העין יעקב}}. | |||
;מונה מידות {{מקור|ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים}} | |||
* חמש מידות לכלי חרס {{מקור|בבלי שבת צה:}}. | |||
* שלוש מידות בקטן {{מקור|בבלי גיטין סה.}}. | |||
* שלוש מידות בסכין {{מקור|בבלי חולין יז:}}. | |||
;מקשה את הסתירה גם על התנא האחר | |||
* חיישינן לגומלים - דרבי יהודה אדרבי יהודה קשיא דרבנן אדרבנן לא קשיא {{מקור|בבלי כתובות כד.}}. | |||
* חשש להרהור בסקילה ובסוטה - דרבי יהודה אדרבי יהודה קשיא דרבנן אדרבנן לא קשיא {{מקור|בבלי סנהדרין מה.}}. | |||
* גזירות על בדיקת חמץ ואיסור חדש - דרבי יהודה אדרבי יהודה קשיא דרבנן אדרבנן לא קשיא {{מקור|בבלי פסחים יא.}}. | |||
* אלמנת עיסה - דרבי יהושע אדרבי יהושע קשיא דרבן גמליאל אדרבן גמליאל לא קשיא {{מקור|בבלי כתובות יד.}}. | |||
* קנסות על עובר עבירה - דרבי אליעזר אדרבי אליעזר קשיא דרבנן אדרבנן לא קשיא {{מקור|בבלי בכורות לד:}}. | |||
;מפרש משנה או ברייתא בשיטת תנא אחד | |||
בכל מקום שאחד האמוראים מתרץ "תברא מי ששנה זו לא שנה זו", רבא חולק עליו ומפרש את כל המשנה או הברייתא לפי אותו התנא. וביאר הגר"ח מוולוז'ין שהיתה לרבא קבלה שכל המשניות או והברייתות נכתבו באופן שכל משנה או ברייתא היא בשיטת תנא בודד {{מקור|בבלי הובא בכרם יהושע ( ר' יהושע הכהן) עמוד פ"ט}}. | |||
* תברא מי ששנה זו לא שנה זו. אמר רבא ומאי קושיא וכו' {{מקור|בבלי שבת צב: ושם נסמן במסורת הש"ס}}. | |||
* תברא מי ששנה זו לא שנה זו. רבא אמר כולה רבנן היא {{מקור|בבלי בבא קמא מז:}}. | |||
* תברא מי ששנה זו לא שנה זו. רבא אמר לעולם חד תנא הוא {{מקור|בבלי יבמות יג.}}. | |||
* תברא מי ששנה זו לא שנה זו. אמר רבא לא תימא רבי יהושע לא אזיל בתר חזקה דגופא כלל וכו' {{מקור|בבלי כתובות עה:}}. | |||
* ובדומה לזה - ההוא {{מקור|שליח ציבור}} דנחית קמיה דרבא אמר {{מקור| בסדר העבודה}} "יצא והניחו על כן שני שבהיכל וכו'". ;אמר ליה חדא כרבנן וחדא כרבי יהודה (בתמיה) {{מקור|בבלי יומא נו:}}. | |||
;חוזר בו {{מקור| ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים, מסורת הש"ס שבת סג: }} | |||
* הדר אוקים רבא אמורא עליה ודרש: דברים שאמרתי לפניכם טעות הן בידי {{מקור|בבלי ערובין קד., בבא בתרא קכז.}}. | |||
* באורתא אמר רבא הכי ובצפרא הדר ביה {{מקור|בבלי יבמות לז.}}. | |||
* הדר אמר רבא: לאו מילתא היא דאמרי {{מקור|בבלי מנחות יב:, צז., יבמות עו.}}. | |||
* הדר אמר רבא {{מקור|בבלי ברכות לז:, בבא קמא יז:}}. | |||
* הדר ביה רבא {{מקור|בבלי כתובות יא:}}. | |||
* הדר אמר רבא ואיתימא רב אשי {{מקור|בבלי יבמות כ:}}. | |||
;"לא לישתמיט" | |||
* לא לישתמיט תנא וליתני הערל והטמא ולימא רבי עקיבא היא {{מקור|בבלי יבמות עב:}}. | |||
* לא לישתמיט קרא וליכתוב מן בני התורים או מן בני היונה {{מקור|בבלי חולין כב:}}. | |||
* לא לישתמיט קרא וליכתוב חלות משוחות ורקיקין בלולין {{מקור|בבלי מנחות עה.}}. | |||
;"אסברה לי" | |||
* בר אדא משוחאה אסברה לי במגרש ושדה {{מקור|בבלי ערובין נו:}}. | |||
* בר אהינא אסברה לי קידושין שאין מסורין לביאה {{מקור|בבלי קידושין ט:}}. | |||
* רבין בר שבא אסברה לי מייתינן סכינא דחליש פומיה ומפרקינן לה {{מקור|בבלי חולין מח.}}. | |||
* אידי אסברא לי מוסירה מחבירו {{מקור|בבלי בבא מציעא ח:}}. | |||
* כגון רב סחורה דאסברן זוהמא ליסטרון {{מקור|בבלי בבא מציעא לג.}}. | |||
;"שתי תשובות בדבר" | |||
* [[חופה]] לא קונה לקידושין {{מקור|בבלי קידושין ה:}}. | |||
* תמורת [[אשם]] וולד אשם {{מקור|בבלי תמורה כ:}}. | |||
* [[חטאת]] שעיברה שנתה {{מקור|בבלי תמורה כב.}}. | |||
* טלטול מחתה באפרה {{מקור|בבלי שבת מז.}}. | |||
* זביחה בשעת [[שמחה]] {{מקור|בבלי פסחים עא.}}. | |||
;אנשי מחוזא {{מקור|בבלי עירו}} מפונקים | |||
* בגדיהם רחבים, כי אינם עובדים {{מקור|בבלי שבת יב.}}. | |||
* נשותיהן לא עובדות {{מקור|בבלי שבת לב:}}. | |||
* יש להם סבלים {{מקור|בבלי בבא מציעא עז.}}. | |||
* הם סוחרים וניידים {{מקור|בבלי גיטין ו. ורש"י}}. | |||
;"לאו מי אמינא לכו לא תיתלו ביה בוקי סריקי {{מקור| כדים ריקים}} ברב נחמן" {{מקור| מסורת הש"ס בבלי חולין נ. }} | |||
* מתנת שכיב מרע {{מקור|בבלי בבא בתרא קנא:}}. | |||
* טומאה בחיבורין ושלא בחיבורין {{מקור|בבלי עבודה זרה לז:}}. | |||
* חלחולת שניקבה ויריכים מעמידות אותה {{מקור|בבלי חולין נ.}}. | |||
* תקרת עליה ששפלה {{מקור|בבלי בבא בתרא ז., וגירסת גמרותינו שם "רבה", ובמסורת הש"ס הביא שבספרים אחרים גורסים "רבא"}}. | |||
;"אשכחתינהו לרבנן דבי רב דיתבי וקאמרי" {{מקור| ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים}} | |||
* ביצה יט., בבא קמא צ:, נידה נג., נידה כז. {{מקור| לגירסת הב"ח, בגמרותינו הגרסא רבה}} | |||
;"ההוא דנחית קמיה דרבא" {{מקור| ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים}} | |||
* ברכות יד:, לג:, יומא לו:, נ: | |||
עיין עוד בשיטתו של רבא במחלוקותיו על [[אביי]] | |||
[[קטגוריה:אמוראים]][[קטגוריה:יסודות וחקירות]] | |||
==לקריאה נוספת== | |||
*רפאל הירשמן, "רבא ורבה - כמה שנים חיו?", '''[[משפחה (שבועון)|משפחה]]''', מוסף "קולמוס", עמ' 56. | |||
* [[הרב זאב פרנק]], '''דבר קטן - כלל מחלוקות אביי ורבא בש"ס בטבלאות שיטתיות ובניתוח מאפיינים קבועים ולקט אגדות אביי ורבא''', [[ירושלים]] תשע"א. | |||
==קישורים חיצוניים== | |||
* {{תנאים ואמוראים|ג|206|עמ'=1057-1039}} | |||
* {{אנצ דעת|1480}} | |||
* {{אנצ יהודית|שם=רבא (בן יוסף בן חמא)|קישור=http://www.jewishencyclopedia.com/view.jsp?artid=5&letter=R&search=Raba}} | |||
* [[מיכה יוסף ברדיצ'בסקי]], [http://benyehuda.org/berdi/miymey_hatalmud_04.html מימי התלמוד – בְּחַיֵּיהֶם וּבְמוֹתָם], באתר פרויקט בן יהודה, הפרק "רָבָא" | |||
* [[הרב יהודה לייב הכהן מימון]], '''אביי ורבא: תולדותיהם ומסירת מאמריהם וסוגיותיהם בהלכה ובאגדה''', [[מוסד הרב קוק]], [[ירושלים]] תשכ"ה. | |||
{{הערות שוליים|טורים=כן}} | |||
{{אמוראים}} | |||
[[קטגוריה:הדור הרביעי לאמוראי בבל]] | |||
[[קטגוריה:ראשי ישיבת פומבדיתא]] | |||
[[קטגוריה:משפחת רב חסדא]] | |||
[[קטגוריה:משפחת רב יוסף בר חמא]] | |||
[[קטגוריה:תלמידי רב חסדא]] |
גרסה אחרונה מ־11:29, 10 בפברואר 2014
|
רבא | |
---|---|
דור | דור רביעי לאמוראי בבלי |
בית מדרש | ישיבת פומבדיתא, שעברה בתקופת כהונתו כראש הישיבה למחוזא |
רבותיו | רב נחמן, רב חסדא, רב יוסף (בר חייא) |
חבריו | אביי |
תלמידיו | רב פפא, רב הונא בריה דרב יהושע, רב נחמן בר יצחק, רבינא הראשון, אמימר, מר זוטרא, רב אשי (לפי הרמב"ם) ועוד |
רָבָא[1] (280 בקירוב - 355[2]), היה מראשי הדור הרביעי של אמוראי בבל במאה הרביעית. מפורסם במחלוקותיו המרובות בגמרא עם אביי, שבהן נפסקה ההלכה על פיו כמעט בכל מחלוקת. דיוניהם ידועים בשם "הוויות אביי ורבא", ו"הם שיא בדרכי העיון של ההלכה והמשפט התלמודי".[3] אביו היה רב יוסף בר חמא, ורבו המובהק היה רב נחמן. לאחר פטירתו של אביי עברה ישיבת פומבדיתא, שהייתה המרכז לפעילות ההלכתית באותה העת, למחוזא, עירו של רבא, והוא כיהן בה 14 שנה כראש הישיבה.
תולדותיו[עריכה]
לידתו ופטירתו[עריכה]
רבא נולד במחוזא שליד החידקל לרב יוסף בר חמא. על זמן לידתו של רבא נאמר בתלמוד: "כשמת רבי - נולד רב יהודה, כשמת רב יהודה - נולד רבא, כשמת רבא נולד רב אשי, ללמדך שאין צדיק נפטר מן העולם עד שנברא צדיק כמותו, שנאמר[4]}} וזרח השמש ובא השמש"[5]. אולם, גרסת הרמב"ם היא "עד שלא מת רב יהודה נולד רבא", וגם אם מקבלים את גרסת הגמרא ניתן לפרש שהדברים אינם מכוונים לתאריך מדויק אלא לרעיון כללי. אכן, החוקר הרב יצחק אייזיק הלוי (ובעקבותיו הרב אהרן היימן) סובר שרבא נולד לפני פטירת רב יהודה, בגלל מספר פעמים בתלמוד שבהן מובא שרבא מסר דברי תורה משמו של רב יהודה[6] ואף זכה לשמשו[7]. כמו כן, רבא פגש גם את עולא שנפטר עוד לפני רב יהודה. ראיה נוספת לכך שרבא נולד לפני פטירת רב יהודה היא שרבא היה בערך בן גילו של אביי, שראה גם הוא את רב יהודה{{הערה|פסחים|קדב ופסחים|מהב ואת עולא. הרב יצחק אייזיק הלוי מביא עוד ראיות, בהן שבנו של רבא עוד הספיק ללמוד אצל רב יוסף[8]. בעקבות כל אלו כותבים הרב היימן והרב יצחק אייזיק הלוי שרבא נולד ככל הנראה בשנת תקפ"ט לשטרות (278 לספירה), ובעת פטירתו של רב יהודה בשנת תר"י לשטרות (299) הוא היה בן 21.
לעומת זאת, חוקרים אחרים, כמו פרופ' חנוך אלבק ואייזיק הירש וייס, כותבים שרבא נולד כשמת רב יהודה, ובמקומות שבהם מובאים דברי תורה בין רב יהודה לרבא, הגרסה הנכונה היא "רבה", כפי שמוכח בגרסאות ישנות ובכתבי יד[9]. דברים אלו תואמים את דברי התוספות שרבא לא ראה את רב יהודה[10].
באגרת רב שרירא גאון[11] כתוב שרבא נפטר בד'קי"א (355) (בן 77 שנה לערך). לעומת זאת, קיימת גרסה בתלמוד האומרת, שרבא חי ארבעים שנה בלבד, מכיוון שהיה צאצא של עלי הכהן שבניו נתקללו שצאצאיהם ימותו בגיל צעיר[12], אך רבים הראיות כי הגרסה המדויקת היא "רבה" דודו של אביי, שהוא היה כוהן בוודאות, ולא על רבא[13].
ילדותו ורבותיו[עריכה]
רב יוסף בר חמא, אביו של רבא, דאג לו וסיפק את כל צרכיו עד שלא הייתה מוטלת על כתפיו שום טרדה, ולימים אמר רבא "גם אם הייתה עוקצת אותי כינה כבר לא הייתי יכול ללמוד באותה התמדה שלמדתי"[14]. אביו זכה לראות את בנו רבא כאשר כבר היה גדול בתורה, ובתלמוד אף מוזכרים דיונים הלכתיים בין שניהם[15]. רבא שימש כרב עוד לפני שמלאו לו ארבעים שנה. בתלמוד הביאו על כך את אמרתו של רב הונא בשם רב: "כִּי רַבִּים חֲלָלִים הִפִּילָה וַעֲצֻמִים כָּל הֲרֻגֶיהָ"[16] "זה תלמיד שהגיע להוראה ואינו מורה, ועד כמה? עד ארבעים שנים" (משנולד, על פי רש"י). והקשו על כך, איך ייתכן שרבא הורה לפני שמלאו לו ארבעים שנה ותירצו שלא היה גדול בעירו של רבא יותר ממנו, ולכן היה מותר לו להורות למרות שלא הגיע לגיל ארבעים שנה[17].
כבר מצעירותו בלטו כשרונותיו, וכך נכתב במסכת ברכות:[18]
![]() |
אביי ורבא הוו יתבי קמיה דרבה. אמר להו רבה: למי מברכין? אמרי ליה: לרחמנא. ורחמנא היכא יתיב? רבא אחוי לשמי טללא; אביי נפק לברא אחוי כלפי שמיא. אמר להו רבה: תרווייכו רבנן הויתו - היינו דאמרי אינשי: בוצין בוצין מקטפיה ידיע | ![]() |
ובתרגום לעברית: אביי ורבא ישבו לפני רבה, אמר להם: למי מברכים? אמרו לו: לרחמן (ה'). והרחמן איפה יושב? רבא הצביע למעלה ואביי יצא החוצה והצביע לשמים. אמר להם רבה: שניכם חכמים תהיו. כמו שאומרים אנשים: "כל דלעת ודלעת, משעה שמתחיל בה השרף (כלומר, כאשר הדלעת מתחילה לגדול) יודעים מה יצא ממנה (משל הוא, שלפי מה שהאדם בצעירותו יודעים מה יהיה בבגרותו). יש המפרשים קטע זה על רבא בר חנן, שהיה בן פומבדיתא כרבה וכאביי, ולא על רבא בר יוסף, שהיה בן מחוזא ולא סביר שהיה בקטנותו עם אביי בעיר אחרת.
חוכמתו ומעשיו[עריכה]
רבא סיפר על עצמו: "הני תלת מילי בעאי קמי שמיא. תרתי יהבו לי, חדא לא יהבו לי: חוכמתיה דרב הונא ועותריה דרב חסדא - ויהבו לי, ענותנותיה דרבה בר רב הונא - לא יהבו לי".{{הערה|מועד קטן כח א בתרגום לעברית: שלושה דברים ביקשתי מהשמים. שניים נתנו לי, ואחד לא נתנו לי: חוכמתו של רב הונא ועושרו של רב חסדא - נתנו לי, ענוותנותו של רבה בר רב הונא - לא נתנו לי. לפעמים כאשר היה רבא במצב של יישוב הדעת ופתיחת הלב, היה אומר על עצמו: הריני כבן עזאי בשוקי טבריה, שניתן היה לשאול אותו כל דבר בכל תחום שהוא וענה[19]. הוא העיד על עצמו שלפקחותו סייעו גם יינות ובשמים טובים שבהם היה רגיל[20].
רבא היה בקי גם בקבלה מעשית, ואף ברא גולם - אדם, על ידי ספר יצירה, ושלח אותו לרבי זירא, שניסה לדבר עמו אך זה לא ענה לו. הבין רבי זירא מיד כי מדובר באדם שנוצר על ידי ספר יצירה, ואמר לו: שוב לעפרך![21]
רבא היה מהדר במצוות. במיוחד הידר בכבוד התורה ובכבודם של זקנים. כאשר בא לפניו תלמיד חכם, לא היה מניח את ראשו על משכבו עד שהיפך בזכותו[22], וכאשר היה עובר אדם זקן היה מושיט לו את ידו כדי לעזור לו ללכת. גם על כבוד תורתו היה מקפיד, כאשר חיתן את בנו, השקה את החכמים שסעדו בסעודת הנישואים, כאשר מזג כוס לתלמידיו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע הם קמו בפניו, ואילו כאשר מזג כוס לתלמידיו רב מרי ורב פנחס בריה דרב חסדא הם לא קמו בפניו, ורבא הקפיד על כך[23]. למרות זאת, רבא לא נמנע מלהודות בטעותו, וכאשר חזר בו מדברי תורה שאמר, קרא לאמורא שמסר את תורתו ואמר לו לפרסם "דברים שאמרתי לפניכם טעות הם בידי!"[24] "שָׁמַעְתִּי וַתִּרְגַּז בִּטְנִי לְקוֹל צָלֲלוּ שְׂפָתַי" שמשמעותה "רעד אחזני לקול השמועה, עד ששפתי נוקשות זו לזו"[25]. רבא הבין כי מדובר ברמז מהשמיים כי רב חסדא נפטר, ופרנסתו באה לו בזכות רב חסדא, ולכן נפסקה בפטירתו. למרות שרבא היה תלמידו של רב חסדא, אנו מוצאים כי הוא חלוק עליו בהלכה, ולפעמים אף על קודמיו. במסכת יומא מתועדת מחלוקת הלכתית בין רבא ורב חסדא בפירוש אמרה של רב הונא[26].
רב יוסף[עריכה]
רבא למד גם אצל רב יוסף. כאשר רבא היה נפרד מרב יוסף היה הולך לאחוריו ביראת כבוד עד שרגליו נפצעו מקירות בית המדרש שנתקל בהם, והכתלים הושחרו בדם. כאשר שמע מכך רב יוסף, שהיה סגי נהור, הוא בירכו שיהיה ראש ישיבה על כל בני העיר[27]. ברכה זו אכן התקיימה, ורב שרירא גאון כותב[28] כי למרות שלאחר פטירתו של רב חסדא לא התמנה ראש ישיבה בסורא, התפרשה שליטתו של רבא באופן מיוחד על פומבדיתא ואף על סורא. רבא היה נוהג למזוג את היין בצורה מיוחדת ורב יוסף היה מזהה את אופן המזיגה המיוחד של רבא[29]. רבא היה חשוב מאוד בעיני רב יוסף, וכאשר בנו של רבא למד אצל רב יוסף[30] היה שואל אותו רב יוסף לעתים תכופות על דעתו של רבא בעניינים מסוימים{{הערה|אביך במאי זהיר טפי? - שבת קיחב , אבוך כמאן עביד? - ברכותיגב , אביך כמאן סבירא ליה? - ערובין|פבב .
לאחר פטירתו של רב יוסף חי רבא 28 שנה (13-14 שנים בהן שימש אביי כראש הישיבה, ועוד 14 שנה בהן שימש רבא כראש הישיבה)[31].
כמו כן נמנו על רבותיו רב אסי, זעירא, רב חסא, רבין, בר אהינא, בר המדורא, שמואל בר אבא[32] ועוד. כן נמנה עם רבותיו רב סחורה, תלמידו של רב הונא. אמרותיו של רב סחורה בשם רב הונא מופיעות בתלמוד כעשר פעמים, וכולן נמסרו על ידי תלמידו של רב סחורה - רבא. רבא היה משבח את רב סחורה לפני רב נחמן ואמר עליו שהוא אדם גדול[33].
תלמידיו[עריכה]
תלמידיו הבולטים של רבא היו רב פפא, רב הונא בריה דרב יהושע, רב נחמן בר יצחק ורבים מאמוראי הדור החמישי; גם כמה מאמוראי הדור השישי, כרבינא הראשון, אמימר ומר זוטרא, הספיקו בצעירותם ללמוד ממנו. לאחר מות אביי התמנה רבא לראש הישיבה, ורוב התלמידים עברו אתו למחוזא שם לימד ארבע עשרה שנה. כמו כן נמנה רב זביד השני על תלמידיו.
על אחד מהדיונים שבו השתתפו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע ורבינא, מסופר, כי רבא דן במקרה שאדם האומר לאדם אחר "משוך בהמה זו וקנה אותה יחד את כלים שעליה", וחבירו משך את הבהמה במטרה לקנות את הכלים שעליה בקנין חצר, ומסיק: "חצר מהלכת היא וחצר מהלכת לא קנה." רבא מסיק כי גם אם הבהמה עמדה היא נקראת "חצר מהלכת" מכיוון שהיא מסוגלת ללכת, ורק אם כפותה ונלקח ממנה זמנית הכח לנוע, היא נקראת "חצר שאינה מהלכת". באותה הזדמנות, שאלו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע את רבא, מה ההלכה באדם המהלך בספינה וקפצו דגים ונפלו לתוך הספינה, האם תחשב הספינה לחצר מהלכת. השיב רבא: הספינה אינה נחשבת לחצר מהלכת, שכן הספינה עצמה נחה ואין לו כוח תנועה, ותזוזתה באה מכח חיצוני - מי הים. רבינא שאל באותה הזדמנות שאלה דומה, הדנה באשה שהייתה מהלכת ברשות הרבים, והבעל זרק לה גט לתוך חיקה או לתוך הכובע של ראשה, האם נחשב הכובע שעל ראשה לחצר מהלכת, גם על כך השיב רבא שהכובע עצמו אינו נחשב לחצר מהלכת, כיון שהוא זז רק מכח האשה שנעה תחתיו ומניעה אותו.
בין תלמידיו נמנה גם רב נחמיה בריה דרב יוסף שלמד רבות מהנהגותיו, הנסתרות והנגלות. כך למשל למד מפיו הלכה שאין מורים אותה לתלמידים ונחשבת להלכה ואין מורין כן, בנוגע להיתר השחזת סכין בחג בשינוי[34]. הלכה מחודשת אחרת, לימד אותו רבא במתכוון. הוא שלח אותו להביא את תפיליו מביתו. כאשר הגיע לביתו של רבא, הוא מצא אותן בין הכרית למיטה בצד הכרית, שלא כנגד הראש. רב יוסף, שידע שהלילה הקודם היה ליל טבילה, הבין כי מותר אפילו לשמש את המיטה כאשר התפילין מונחות מתחת לכרית, אם הן שלא במקום הנחת הראש. הסיבה לכך היא, מפני שמוטב להרבות בשמירת התפילין - במקום שהדבר נחוץ - גם אם בכך הוא ממעיט במעט מכבודן של התפילין[35].
גם רב ספרא ורב אחא בר הונא נמנו בין תלמידיו, ורבא אף היה מטיל עליהם לפעמים מטלות שונות. על אחת מהן מסופר: איפרא הורמיז, אמו של שבור המלך, שלחה לרבא קורבן וביקשה שיקריב אותו לאלוקים. רבא שלח את רב ספרא ורב אחא בר הונא לבצע את המטלה, וכך ציווה אותם: קחו שני עובדי כוכבים בני אותו גיל (ליופי), וחפשו מקום שבו העלה הים שרטון כך שהקרקע תהא כזו שלא השתמש בה אדם מעולם ותהא ראויה לשמש כמזבח, והם יביאו לשם עצים שלא השתמש בהם אדם מעולם ואינם נחשבים כ"שברי כלים", ויוציאו אש מאבנים ויקריבו את הקורבן במקום לשם שמיים[36]. רבא ידע שרב ספרא אינו מבטל מתורתו שלא לצורך, ועל סמך כך אף נפסק פסק דין בבית דינו של רבא, בנוגע לדין תפיסת הבית, האומר כי ההכנסות וההוצאות שנגרמות על ידי אחד מהאחים מתפוסת הבית, שייכות לכולם בשווה. אם אחד מהאחים השקיע בנכסים, יש להניח שהוא עושה זאת בשביל כולם, וההכנסות גם הן לכל האחים. רב ספרא השקיע בנכסי אביו, וכאשר תבע אותו אחיו לפני רבא, פסק רבא כי במקרה שאדם עסוק כרב ספרא משקיע בנכסים, ברור הדבר שההשקעה הינה רק לעצמו, שכן לאדם כזה, שאינו מבטל אף רגע מזמנו, אין זמן להשקיע בשביל אחרים[37]. רב ספרא קרא לרבא, לפעמים, בתואר הכבוד "משה" - כינוי לגדול הדור, כמשה בדורו[38].
כמו כן נמנה עם תלמידיו רב שיזבי. כאשר רב שיזבי אמר דברי תורה שהיו קשים להבנה, הזהיר רבא לעיין בתוכן דבריו ולא לזלזל בהם, שכן הם נאמרו מפי אדם גדול[39]. תלמיד אחר שלו היה רב רחומי שהיה לומד בישיבתו שבמחוזא כל ימות השנה, וחוזר רק בערב יום כיפור.[40]
משפחתו[עריכה]
רבא נישא לבתו של רב חסדא, מורו. על כך מסופר: "בת רב חסדא הוה יתבה בכנפיה דאבוה. הוו יתבי קמיה רבא ורמי בר חמא. אמר לה: מאן מינייהו בעית? אמרה ליה: תרוייהו. אמר רבא: ואנא בתרא"[41]. הסבר: בתו הילדה של רב חסדא ישבה בחיקו של אביה בעת שלימד את רבא ורמי בר חמא. שאל אותה אביה: את מי מהם את רוצה (כחתן)? ענתה לו: את שניהם. אמר רבא: ואני האחרון. ואכן, רמי בר חמא היה בעלה הראשון של בתו של רב חסדא, ולאחר פטירתו נשאה רבא.
על אהבתו של רבא לאשתו ניתן ללמוד מהסיפור הבא: אביי ורבא הלכו לפותר חלומות. אביי נתן לו זוז, ורבא - לא. עקב כך, את חלומותיו של אביי פתר הפותר לטובה, ואת חלומותיו של רבא - לרעה (ובכלל זה שימותו אשתו וילדיו). כאשר התברר לרבא שמדובר בנוכל, אמר לו: "רשע, בדידך קיימא וצערתן כולי האי! כולהו מחילנא לך בר מברתיה דרב חסדא"[42]. תרגום לעברית: רשע, בידך היה הדבר וציערתני כל כך! על הכול אני מוחל לך, מלבד בתו של רב חסדא.
רבא סמך על אשתו באופן מיוחד. הגמרא[43] מספרת על שני נשים שבאו לדין תורה לפני רבא, האחת תבעה את השנייה בסכום כסף, והשנייה כפרה והכחישה את כל המעשה. מתקנת חכמים, במקרה כזה צריכה האישה שנתבעה להישבע שבועת היסת, כדי להיפטר מהתשלום. אך אשתו של רבא - בתו של רב חסדא העידה לפניו, כי אותה אישה נוהגת להזכיר שם שמיים לבטלה וחשודה על השבועה. רבא אמר, כי מכיוון שהוא יודע שאשתו לא משקרת מעולם, הוא סומך עליה בעיניים עצומות. לעומת זאת במקרה אחר שבא לפני רבא, העיד לפניו תלמידו המובהק רב פפא כי אדם המחויב שבועה, הוא חשוד על שבועת שקר. במקרה זה לא סמך רבא על דבריו, באומרו שצריך דווקא עדים. לפליאת תלמידיו הסביר רבא: את אשתי אני מכיר היטב ויודע בבירור שאינה משקרת. את רב פפא איני מכיר אישית ברמה כזו שאוכל להעיד שאינו משקר, והסברה שאינו משקר כתלמיד חכם וכיהודי כשר אינה יותר מגדר של חזקה, שאי אפשר להוציא ממון על פיו.
לרבא היו בנים תלמידי חכמים: רב סמא בריה דרבא, שמילא את מקומו בראשות ישיבת פומבדיתא, לאחר פטירת רב רחומי (השני); רב יוסף תלמידו של רב יוסף, עליו מסופר כי לאחר אירוסיו נסע לישיבת רב יוסף לשש שנים, וכאשר חזר לביתו לאחר שלוש שנים לראות את אשתו יצא רבא אביו מולו בכלי זין[44]; (הותיר אחריו בן בשם רב חביבא[45], ורב משרשיא, רבה בריה דרבא[46] והמפורסם שבהם - רב אחא בריה דרבא, תלמידו של רב אשי (אך חלוקות הדיעות האם הוא בנו של רבא זה).
אחיו של רבא, היה רב סעורם[47] או רב "שעורים", שעמד ליד מיטתו בעת פטירתו[48].
תורותיו[עריכה]
ההיסטוריון מיכאל אבי יונה מציין כי רבא "היה מצרף", אל ההלכות שמסר, "את ההבחנה המעשית במציאות היומיומית"; וזאת לעומת אביי, אשר ייצג את "ההגיון העקבי והשיטתי שבפירוש ההלכה"; ולכן נקבעה הלכה כרבא.[49] רבא אמר (בתרגום לעברית): "כמה טפשים האנשים שקמים מפני ספר תורה ואינם קמים מפני בן אדם גדול" ובכך הדגיש שגדולתה של התורה וקדושתה מתבטאות דווקא בלימודה ובחיים על פיה. הוא שיבח את העיסוק בלימוד תורה, ואמר "כל העוסק בתורה אינו צריך לא עולה ולא מנחה ולא אשם"[50]. על המאריכים בתפילה אמר: "מניחין חיי עולם ועוסקים בחיי שעה"[51] (כלומר: עדיף להקדיש את הזמן ללימוד תורה ולא לתפילה). רבא היה מומחה לחינוך ודאג להתאים את דרשות רבני הישיבה לקהל השומעים. עוד אמר רבא: " בשעה שמכניסין אדם לדין אומרים לו: נשאת ונתת באמונה? קבעת עתים לתורה? עסקת בפרייה ורבייה? צפית לישועה? פלפלת בחוכמה? הבנת דבר מתוך דבר?"[52]
רבא העדיף את החריפות כדרך ללימוד ההלכה, וציטט את הפתגם: "טבא חדא פלפלתא חריפתא ממלי צנא דקרי"[53], כלומר: עדיף פלפל חריף אחד ממלוא הסל דלעת. הוא התאונן על מיעוט החריפות בדורו ואמר ש""אנן כאצבעא בקירתא לסברא, - כשעווה קשה שאין האצבע יכול ליכנס בתוכה אלא מדבק מעט".[54]. רבא היה בטוח בפסקיו בוודאות גמורה, והיה נוהג לפעמים{{{1}}} להישבע כי כך אמר רב, למרות שרבא לא ראה את רב מעולם ונולד עשרות שנים לאחר פטירתו, והוא הסביר כי וודאי כך אמר רב שכן לא ייתכן שאמר אחרת[55].
אחת מהתפילות שחיבר נכללה במחזור התפילה ליום הכיפורים.
במשפט העברי[עריכה]
ההלכה נפסקת כרבא בכל מחלוקותיו עם אביי, מלבד שישה דינים, המסומנים בראשי התיבות יע"ל קג"ם. אחד מהם הוא דין ייאוש שלא מדעת. אם נאבדה לאדם אבידה, ובשעה שבאה לידי המוצא, המאבד עדיין לא שם לב שהיא נאבדה ממנה. אמנם, אילו היה יודע שנאבדה ממנו היה מתייאש לבטח, ועל פי ההלכה הייתה האבידה מותרת לכל אדם, אולם כיוון שבשעת המציאה עדיין לא נודע לו, נמצא שבפועל לא היה כאן ייאוש מצדו. נחלקו אביי ורבא: אביי סבר שהאבידה אסורה למוצאהּ, כי לא די בייאוש בכוח, ורק ייאוש בפועל מפקיע את בעלותו של המאבד מן האבידה והמוצא זוכה בה. רבא סבר שדי לנו בייאוש בכוח כדי שיזכה בה המוצא. השאלה היא, האם אפשר לפעול על פי דעתו של האדם (בעניינים המחייבים זאת) כאשר האדם טרם נתן דעתו על הנידון, על סמך ידיעתנו הוודאית מה תהיה דעתו. בדומה, האם זה שעתה נודעה לנו דעתו החיובית על נושא כלשהו, מכשירה פעולות שנעשו לפני כן. לדוגמה, אם אדם הפריש תרומות ומעשרות מפירות חברו, שלא ברשותו, ובחר לשם כך בפירות משובחים במיוחד. לאחר שבעל הפירות הסכים למפרע לפעולה זו, לדעת רבא הפרשת התרומות והמעשרות שרירה וקיימת, ולדעת אביי, לא עשה כלום ועל בעלי הפירות לשוב ולהפריש מהם את התרומות והמעשרות.
בעוד שדעת אביי מובנת כפשוטה, הרי להסבר דעתו של רבא נדרשו רוב האחרונים לבאר: כיצד יכול אדם להיחשב מיואש מחפץ, בו בזמן שהוא עדיין אינו יודע שהחפץ אבד לו ולמיטב ידיעתו החפץ נמצא ברשותו. ההסבר המקובל בדעת רבא הוא, שדין ייאוש המזכה את המוצא באבידה, הוא בעצם היתר של התורה, ללא מעשה פעיל מצדו של המאבד, בניגוד להפקר, פעולה בה הבעלים הוא העושה את המעשה המתיר לאחרים לזכות בחפץ. כתנאי להחלתו של הייאוש, נדרשת "ניחותא", כלומר אי התנגדות של הבעלים לכך שאחר יזכה. לענייננו אין צורך בניחותא בפועל, אלא מספיקה ניחותא בכוח, מפני שברור לנו שאילו היה הבעלים יודע על האבידה, היה מתייאש ממנה, ולכן המוצא זוכה בה.[56] דרך אחרת להסביר דעתו של רבא היא, שאין צורך שאדם יחשוב ברגע מסוים על נושא מסוים כדי שנוכל לומר שדעתו, גם באותו רגע, היא ספציפית לאותו נושא. לדוגמה, על אדם המאמין באלוהים נוכל לומר שהוא "מאמין ברגע זה", גם אם באותו הרגע האיש לא חשב כלל על כך שהוא מאמין. כך גם במקרה דנן: העובדה שברגע המציאה הבעלים עדיין לא ידע על האבידה היא משנית בחשיבותה לעובדה היסודית, שאדם שיידע את המצב לאשורו, יתייאש מיידית מן האבידה, ועל כן אנו רשאים להחשיבו מיואש כבר מעכשיו, כי הסיבה שבפועל עדיין אינו מיואש היא טכנית בלבד - ברגע זה הוא לא חושב על כך.[57]
אחד מהכללים שטבע רבא הוא דברים שבלב אינם דברים. בגמרא במסכת קידושין[58] מובא מקרה שבו אדם המתגורר בחוץ לארץ מכר את נכסיו, כאשר בדעתו לעלות לארץ ישראל, אולם בשעת המכירה לא ציין זאת. אולם לאחר מכן נבצר ממנו לעלות[59], וכעת הוא רוצה לבטל את המכירה. על מקרה זה אמר רבא שהוא "דברים שבלב, ודברים שבלב אינם דברים". למטרתו בשעת המכירה אין משמעות הלכתית כי "דברים שבלב אינם דברים" והוא אינו יכול לדרוש את ביטול המכירה.
באיסורים[עריכה]
בדין "קידושין שאין מסורין לביאה" נחלקו אביי ורבא:[60] אביי סבור כי הקידושין יש להם תוקף של קידושין, ולעומתו סבור רבא כי אין לקידושין כל תוקף. שיטתו לקוחה מסברה שהסביר לו האמורא בר אהינא, ולפיה מהפסוק "כִּי יִקַּח אִישׁ אִשָּׁה וּבְעָלָהּ"[61] משמע שדווקא קידושין שמסורים ל"בעלה" נחשבות לקידושין, ואם לא אין קידושין אלו נכללים בפרשת "כי יקח איש אשה" שהיא המקור היחיד לקנייני הקידושין. גם מחלוקת זו נמנית עם היע"ל קג"ם שבה ההלכה כאביי ולא כרבא. מחלוקת נוספת היא בדין לחי העומד מאליו, לדעת אביי לחי העומד מאליו נחשב ללחי, מכיוון שלפי שיטתו לחי הוא סוג של מחיצה אמיתית, ולכן גם אם לא ניכר שהוא קיים שם לשם לחי המחיצה קיימת מעשית. אולם לדעת רבא, לחי העומד מאליו - אינו נחשב ללחי, כי לפי שיטתו לחי הוא סוג של היכר לבני רשות היחיד לדעת שמדובר ברשות היחיד בכך שהיא נראית כמוקפת מכל רוחותיה, ובלחי העומד מאליו אין היכר, כמובן. בעוד שבכל מחלוקותיהם נפסקה הלכה כרבא, בשישה מקרים בודדים נפסקה הלכה כאביי.
אחד מהכללים הידועים שטבע רבא, ואף נקרא על שמו, הוא חזקה דרבא, לפיה בן ובת שהגיעו לגיל הבגרות (גיל 13 לבן וגיל 12 לבת) - מניחים שגם הגיעו לבגרות גופנית, למרות שלא נבדקו, והם נחשבים כבוגרים מבחינה הלכתית ללא צורך בבדיקה (לדוגמה, לגבי יכולת להצטרף למניין). חזקה זו איננה מוחלטת, ובתחומים מסוימים בהלכה אין סומכים עליה.
יחסיו עם חכמים אחרים[עריכה]
עם מעריציו הגדולים של רבא נמנה רב אדא בר אבא, שהיה אומר לחכמים: עד שאתם מלקטים 'עצמות יבשים' (סברות דחוקות) אצל אביי, בואו לאכול 'בשר שמן' (סברות מובנות) אצל רבא. במקרה אחר הוא אמר: גדול מאוד המרחק ביני לבין רבי רבא. למרות זאת, כאשר רב אדא היה הולך לחנות הוא אמר לטבחים כי הוא קודם למשמשו של רבא בתור לקבל בשר כי הוא חכם בתורה יותר ממנו, ולכן כאשר נפטר רב אדא בר אבא בטרם עת דאג רבא וחשש שמא הוא הגורם למותו מכיוון שזלזל בכבודו[62].
עם רב הונא בר יהודה[עריכה]
לפעמים הוא דן בהלכה עם חברו רב הונא בר יהודה. שניהם היו תלמידים של רב ששת ודנו בדבריו. כך למשל, הם נחלקו בדין אישה המורדת על בעלה, שבדינה קיימות שתי שיטות: לפי דעה אחת פוחתים מכתובתה שבעה דינרים לכל שבוע שהיא מורדת על בעלה, ובינתיים מנסים לשכנע אותה להפסיק למרוד בבעלה ולקיים את חיובי האישות המוטלים עליה. לפי גישה אחרת, אין טעם בהפעלת לחץ במשך זמן ארוך ובשכנועים, אלא בית הדין קוצבים זמן של ארבעה שבועות בלבד, ומפעילים עליה לחץ עצום באותם שבועות, על ידי פרסום מרידתה בבתי כנסיות ובבתי מדרשות בשבתות שבארבעת שבועות אלו (בשבת כל יהודי העיר מתכנסים בבית הכנסת, גם אלו שעסוקים באמצע השבוע בעבודה ואינם יכולים לבוא לבית הכנסת), ובית הדין מודיעים לה שלאחר ארבעת השבועות תפסיד את כל סכום כתובתה, גם אם הוא סכום ענק של מאה מנה. נחלקו רבא ורב הונא בר יהודה כמי פסק רבם רב ששת, לפי מה שקיבל רבא מרבו ההלכה היא שיש לנסות לשכנעה בדרכי נועם ולכן יש לחכות עד שידעו כי מוצו כל הדרכים לשכנעה, אלא שבינתיים קונסים אותה בסכום נמוך יותר של שבעה דינרים לשבוע, ואילו לפי מה שקיבל רב הונא בר יהודה מרבו ההלכה היא כפי השיטה האומרת שלאחר ארבעה שבועות הפסידה המורדת את כל דמי הכתובה[63].
בכמה מקומות בתלמוד מסופר כי רבא התארח לפעמים בביתו של רב הונא בר יהודה. כך, למשל, מסופר כי באחת השבתות התארח רבא בביתו של רב הונא בר יהודה, וכשהבדיל על היין במוצאי שבת בירך בראשונה ברכת בורא מיני בשמים על הבשמים, ורק לאחר מכן בירך על האש ברכת בורא מאורי האש. שאל אותו רב הונא בפליאה: במשנה במסכת ברכות אנו מוצאים שבין בית שמאי ובין בית הלל מודים שיש לברך על האש לפני הבשמים, וציטט את לשון המשנה: "בית שמאי אומרים נר ומזון בשמים והבדלה ובית הילל אומרים נר ובשמים ומזון והבדלה"? ענה רבא אחריו ואמר: אלו הם דברי רבי מאיר, אבל רבי יהודה אומר לא נחלקו בית שמאי ובית הלל על המזון שהוא בתחילה ועל הבדלה שהיא בסוף, על מה נחלקו - על המאור ועל הבשמים, שבית שמאי אומרים 'מאור' ואחר כך 'בשמים' ובית הלל אומרים 'בשמים' ואחר כך 'מאור'{{הערה|פסחים|קגא. שבת כדב , תבנית:בבלי1.
עם רבה בר מרי[עריכה]
עם חבריו של רבא נמנה רבה בר מרי. מסופר כי רבא שאל את רבה בר מרי: מנין מקור ההנחה השגורה בפי החכמים כי פדיון שבויים היא מצווה מיוחדת וגדולה? השיב לו רבה בר מרי: כתוב[64] "וְהָיָה כִּי יֹאמְרוּ אֵלֶיךָ אָנָה נֵצֵא וְאָמַרְתָּ אֲלֵיהֶם כֹּה אָמַר ה' אֲשֶׁר לַמָּוֶת לַמָּוֶת וַאֲשֶׁר לַחֶרֶב לַחֶרֶב וַאֲשֶׁר לָרָעָב לָרָעָב וַאֲשֶׁר לַשְּׁבִי לַשֶּׁבִי", ואמר רבי יוחנן כל המאוחר בפסוק זה קשה מחבירו: הקל ביותר הוא מוות שקל יותר מחרב, הן מסברא שמת ללא שניבלו וחתכו את גופו, והן מהפסוק "יָקָר בְּעֵינֵי ה' הַמָּוְתָה לַחֲסִידָיו"[65]; מיתת רעב חמורה יותר ממיתת חרב הן מסברא שהמת על ידי חרב מת באופן מיידי בניגוד למת מרעב שמיתתו איטית ומתמשכת, והן מהפסוק "טוֹבִים הָיוּ חַלְלֵי חֶרֶב מֵחַלְלֵי רָעָב שֶׁהֵם יָזוּבוּ מְדֻקָּרִים מִתְּנוּבֹת שָׂדָי"[66]; והקשה מכולם הוא שבי, שבו כלולות כל הצרות המנויות, שהרי השבוי מסור ביד השובים והם עושים בו כרצונם[67].
עם רב הונא בר חיננא[עריכה]
רב הונא בר חיננא היה חברו של רבא. שניהם תלמידים של רב נחמן, ובמספר מקרים נחלקו לגבי דעתו[68].
בגמרא מובאים מספר מקרים שבהם נחלקו רב הונא ורבא לגבי הוראת הלכה למעשה. כך, למשל, כאשר ביקש ריש גלותא מרב הונא לתקן את בוסתנו ולהופכו לרשות היחיד על מנת שמותר יהיה לטלטל בו חפצים בשבת (הבוסתן אינו משמש למגורים ועל כן אין די במחיצותיו החיצוניות על מנת שיהיה מותר לטלטל חפצים בתוכו כרשות היחיד, כדין קרפף יותר מבית סאתיים שלא הוקף לדירה), הקים רב הונא במקום מחיצת קנים צפופים על בסיס עקרון לבוד, שייצרו ביתן מגורים עבור שומר הבוסתן. רבא שלא הסכים לתיקון הגינה באופן זה, מכיוון שסבר שאין משמעות לבניית ביתן מגורים לאחר שמחיצות הבוסתן החיצוניות כבר עומדות ("הוקף ולבסוף ישב"), עקר בעצמו את הקנים שהציב רב הונא.
במקרה אחר, התיר רב הונא לאכול תערובת דגים שבה היו קשקשי דגים (שהם סימן כשרות לדגים), אך רבא סבר שיש לאסור את הדגים מכיוון שיש חשש שמא חלק מהדגים טהורים (ומהם הקשקשים) אך חלק אחר טמאים. במקרה זה יצאו הכרזות פומביות סותרות על דין תערובת הדגים מצד רבא ומצד רב הונא[69].
במקרה נוסף, דנו בבית המדרש על גוי ששכשך את ידיו ביין. רבא התיר את היין למכירה לגוי, אך רב הונא בר חיננא אסרו בהנאה כדין סתם יינם. גם במקרה זה יצאו הכרזות הלכתיות פומביות סותרות מצד רבא ורב הונא[70]. אך לבסוף חזר בו רבא מפסקו והודה לרב הונא[71].
בנוסף נחלקו בדעתם של חכמים אחרים, אחת ממחלוקתם היא בדין בעל חיים ש[[רביעה|נרבע, ונחלקו רבא ורב הונא מה היא שיטת רב נחמן[72].
קורות חייו[עריכה]
בר הדיא וחלומותיהם של אביי ורבא[עריכה]
בזמנם של אביי ורבא היה אדם בשם בר הדיא שעסק במקצועו כפותר חלומות והיה נהוג אצלו שמי ששילם לו עבור עבודתו - פתר לו לטבה, ומי שלא שילם לו - פתר לו לרעה. אביי היה נוהג לשלם לו, ורבא לא היה משלם לו, ולכן היה פותר תמיד את חלומותיו של אביי לטובה, ואת של רבא לרעה, על כך מסופר בתלמוד:
- אביי ורבא אמרו לו: ראינו בחלומינו את הפסוק[73] "שׁוֹרְךָ טָבוּחַ לְעֵינֶיךָ וְלֹא תֹאכַל מִמֶּנּוּ". לרבא פתר בר הדיא, כי הוא יפסיד בעסקיו עד שלא יוכל לאכול מרוב עצבות, ולאביי פתר שהוא ירוויח בעסקיו ומרוב שמחה לא יוכל להכניס אוכל לפיו.
- אמרו שניהם לבר הדיא: ראינו בחלום את הפסוק[74] "בָּנִים וּבָנוֹת תּוֹלִיד וְלֹא יִהְיוּ לָךְ כִּי יֵלְכוּ בַּשֶּׁבִי". לרבא פירש בר הדיא את החלום שהפסוק יתקיים כמשמעותו החמורה, ואילו לאביי פתר כי יהיו לו בנים ובנות רבים, וכאשר הם ינשאו יהיה דומה בעיניו כאילו נשבו.
- אמרו לו: הקרו לנו בחלומינו את הפסוק[75] "בָּנֶיךָ וּבְנֹתֶיךָ נְתֻנִים לְעַם אַחֵר". לאביי פתר בר הדיא את החלום בכך שיהיו לו הרבה בנים ובנות, אביי ירצה להשיא אותם לקרוביו (כנהוג באותה תקופה) ואילו אשתו תרצה להשיא אותם לקרובותיה, ואשתו תנצח ותשיא אותם לקרובותיה הנחשבים במובן מסוים כ"עם אחר", משפחה זרה מאשר משפחתו של אביי. לרבא פתר, כי אשתו תמות ויאלץ להנשא עם אשה אחרת כך שבניו ובנותיו יהיו מסורים בידי אשה זרה, וכמו שפירש פסוק זה רבא עצמו בשם רב ירמיה בר אבא ששמע מרב "מאי דכתיב בניך ובנותיך נתונים לעם אחר? זו אשת האב".
- אמרו לו: הקרו לנו בחלומינו "לֵךְ אֱכֹל בְּשִׂמְחָה לַחְמֶךָ"[76]. פתר בר הדיא את חלומו של אביי שיצליחו עסקיו ויאכל וישתה מתוך שמחה עד שיקרא פסוק זה כמשמעו. לרבא פתר כי הוא יקרא פסוק זה כדי להרגיע את עצמו, לאחר שיפסיד בעסקיו ולא יוכל להכניס מאכל או משקה לפיו מרוב צער.
- אמרו לו: הקרו לנו את הפסוק[77] "זֶרַע רַב תּוֹצִיא הַשָּׂדֶה וּמְעַט תֶּאֱסֹף כִּי יַחְסְלֶנּוּ הָאַרְבֶּה". לאביי אמר בר הדיא כי הכוונה היא להתחלת הפסוק "זרע רב תוציא השדה", ואילו לרבא אמר כי הכוונה היא בעיקר לסיום הפסוק - "ומעט תאסוף כי יחסלנו הארבה".
- אמרו לו: הקרו לנו את הפסוק:[78] "וְרָאוּ כָּל עַמֵּי הָאָרֶץ כִּי שֵׁם ה' נִקְרָא עָלֶיךָ וְיָרְאוּ מִמֶּךָּ". לאביי הוא אמר שיתפרסם שמו כראש ישיבה נכבד ואימתו תהיה מוטלת על הבריות. לרבא פתר כי הוא יתפס בדין המלך וכן גנבים יגנבו את ממונו, עד שכולם יקבלו על עצמם עול מלכות שמים וילמדו קל וחומר ממך, שאפילו בצדיק כמותך שולטת מידת הדין. בתלמוד מסופר כי אכן כך היה, למחר באו שליחי המלכות ואסרו אותו.
- אמרו לו שניהם: ראינו בחלומינו כרוב. פתר בר הדיא לאביי כי כספו ועסקיו יוכפלו כחסה, ולרבא פתר שעסקיו ילכו לאבדון ויהיו מרים עבורו כחסה (שמרה כאשר היא קטנה).
- אמרו לו שניהם: ראינו בחלומינו בשר על פי חביות יין. לאביי פתר כי יינו יושבח וכולם יבואו לקנות ממנו בשר ויין, ולרבא פתר שיינו יחמיץ וכום יבואו לקנות ממנו חומץ כדי לאוכלו יחד עם הבשר.
- אמרו לו: ראינו חבית התלויה בראש דקל. לאביי פתר כי עסקיו יתרוממו ויצליחו כדקל שהוא גבוה, ולרבא פתר שעסקיו יצטמקו כתמרים הגדלים בדקל.
- אמרו לו: ראינו חבית שנופלת לבור. לאביי פתר כי עסקיו יצליחו בצורה פלאית ולא מובנת, כמאמר העולם: נפלה פת לבור אך לא נמצאה. ולרבא פתר כי עסקיו יפלו מטה מטה.
- אמרו לו: ראינו חמור קטן שעומד לפנינו ונוער. לאביי פטר כי יוכתר לראשות הישיבה והמתרגם יעמוד לידו לתרגם את דבריו ולהכריזם בקול רם לרבים, ולרבא פתר כי מי שכתב את תפיליו, כתב בשוגג את המילה "חמור" בין המילים "וכל פטר חמור תפדה בשה", עם וי"ו למרות שבפרשה היא נכתבת ללא וי"ו, ולאחר מכן מצא את הטעות ומחקה את הוי"ו המיותרת, אך מקומה ניכר כך שהתפילין שלו אינן יפות ומהודרות.
- לבסוף הלך אליו רבא לבד, ללא אביי, ואמר לו כי הוא ראה כי דלת ביתו נופלת. פתר לו בר הדיא כי אשתו שהיא שומרת את הבית, תמות. עוד סיפר לו רבא כי ראה בחלום ששיניו נושרים, פתר לו בר הדיא שבניו ובנותיו ימותו. אמר לו רבא: ראיתי בחלומי שני יונים הפורחים באוויר, פתר לו בר הדיא כי הוא עתיד לגרש שני נשים (אשתו של אדם נקראת יונה כמו שכתוב "יונתי תמתי"[79]}} - פירוש רש"י). על חלום נוסף פתר לו בר הדיא כי יכו אותו שני מכות מקל בראשו. הלך רבא באותו יום וישב בבית המדרש כל היום. היו שם שני עוורים שהתקוטטו ביניהם, הלך רבא להפריד ביניהם ושניהם הכו את רבא במקלם. כאשר רצו שניהן להוסיף ולהכות את רבא מכות נוספות, אמר להם רבא: די! ראיתי בחלום שעתיד אני לקבל רק שני מכות, ומוותר אני על הנוספות...
לאחר מכן, החל רבא לשלם לבר הדיא על פתירת החלומות, וזה החל לפתור אותם לטובה. רבא סיפר לו כי ראה בחלום קיר נופל, ובר הדיא פתר כי הוא יקנה נכסים רבים ללא גבולות (כלומר קרקעות רחבים ורבים - רש"י). כאשר סיפר לו רבא כי ראה בחלומו את ביתו של אביי שנופל ואבק מכסה את האוויר, פתר לו בר הדיא כי אביי ימות ורבא יחליף אותו בראשות הישיבה. עוד שאל אותו רבא על החלום שחלם כי ביתו נופל וכל אחד בא ונוטל מהחורבות אבן אחת, פתר לו בר הדיא את חלומו, כי אמרותיו ופסקיו יתפרסמו בעולם. גם כאשר אמר לו רבא שחלם שראשו נבקע ומוחו נשר מתוכו, פתר לו בר הדיא, כי רק הכרית שעליה הוא מניח את ראשו תקרע והמוכין שבתוכה ינשרו ממנה.
בנוסף, כאשר סיפר לו רבא כי הקרו לו בחלום הלל, פתר לו בר הדיא כי יתרחשו לו ניסים. בעקבות חלום זה, כאשר בהזדמנות אחרת מצא בר הדיא את רבא באותה ספינה בה הפליג, הוא פנה לנוס מהספינה, מכיוון שפתר לרבא כי עתידים להתרחש לו ניסים, ושמא הנס הוא שהספינה תטבע ורק הוא ינצל. במהלך מנוסתו נפל מידיו הספר ממנו היה פותר את חלומותיו. מצא רבא את הספר וראה כי בספר כתוב כי הכלל הוא אחד: "כל החלומות הולכין אחר הפה". כעס רבא על בר הדיא ואמר לו: רשע שכמותך, בידך תלוי היה פתרון החלומות וצערתני כל כך? על הכול מוחל אני לך חוץ מאשתי - בתו של רב חסדא, שנפטרה בעקבות החלום שפתרת לי לרעה, יהי רצון שתמסר ביד המלכות ולא ירחמו עליך.
אמר בר הדיא לעצמו: מה אעשה? מקובל כי קללת חכם, גם אם קלל ללא סיבה מוצדקת - היא מתקיימת, וקל וחומר שעתידה להתקיים קללתו של רבא שקללני בצדק. אקום ואגלה, כי מקובל מחז"ל ש"גלות מכפרת עוון". הלך בר הדיא וגלה לארץ שבה מלכו הרומאים, וישב על פתח בית המלוכה. באותו זמן ראה הממונה על בית המלך חלום, שמחט נתחבת באצבעותיו. אמר לו בר הדיא: תן לי זוז, ואפתור לך את החלום. אך זה סירב לשלם לו, ובר הדיא לא פתר לו את החלום. לאחר מכן סיפר השומר לבר הדיא כי ראה בחלום כי תולעת אוכלת את שני אצבעותיו, אמר לו בר הדיא: שלם לי ואפתור לך את החלום, אך השומר סירב לשלם ובר הדיא לא פתר לו. לאחר מכן סיפר לו השומר כי ראה בחלומו תולעת שאוכלת את כל ידו, ואז גילה לו בר הדיא כי פתרון החלומות היה שבגדי המלך הרקיבו אט אט, ומכיוון שלא שילם לו את הזוז לא גילה לו לפני כן. ואכן החלום התקיים והבגדים שהיו בגנזי המלך הרקיבו, קראו לשומר ורצו להרוג אותו. אמר השומר: מדוע אתם רוצים להרוג אותי, שלא ידעתי שהבגדים הולכים להרקיב? הִרְגוּ את זה, שידע ולא סיפר. קראו לבר הדיא ואמרו לו: בגלל הזוז הבודד שאותו לא שילמו לך, נרקבו כל בגדי המלך! הם החליטו להמית את בר הדיא במיתה אכזרית. הם קשרו שני ארזים זה לזה, וקשרו כל אחת מרגליו של בר הדיא לאחת מהארזים, ומתחו את שני הארזים לשני הצדדים, עד שראשו נחלק לשניים[80].
פטירתו[עריכה]
בשעת פטירתו, עמד סמוך לו אחיו רב שעורים, שראה כי הוא גוסס וקרבה שעתו למות. אמר רבא לאחיו: בקש רחמים עלי שמלאך המוות לא יצער אותי בשעת הפטירה. שאל אותו רב שעורים: וכי מר אינו ידידו של מלאך המוות? השיב לו רבא: מכיוון שבאה שעתי להפטר והורע מזלי, אינו מחשיב אותי. רב שעורים ביקש מרבא, שיבוא אליו לאחר פטירתו ויאמר לו כיצד עבר עליו תהליך הפטירה. ואכן, לאחר פטירתו נגלה רבא לאחיו. שאל אותו רב שעורים: כיצד עבר עליך תהליך הפטירה, האם חשת בייסורים כלשהם. השיב לו רבא: חשבתי כאב מזערי כמחט של מזרק הננעצת בבשרי[81].
מקום קבורתו[עריכה]
על מקום קבורתו, מופיע בספר הגלגולים[82]: "בכפר אבני"ת יש שם מערה, שבה קבורים אביי ורבא. והנה הפתח לצד מערב, ובתוכה הרבה כוכים, הנה בכוך שבקרן מזרחית דרומית ממש, שם קבור אביי. והכוך הסמוך לו העומד בצד דרום ממש, שם קבור רב דימי מנהרדעא. והכוך הסמוך לו אשר בצד דרום ג"כ, והוא כוך יותר רחב מכוך ר' דימי הנזכר, ושם קבור רבא, והוא בכוך האמצע שבצד דרום, ושאר הכוכין לא הגיד לי מה הם". בעקבות דברים אלו של האריז"ל, שלפי המקובל נכתבו על ידי תלמידו רבי חיים ויטאל ברוח הקודש, ידועה מערה זו כ"מערת אביי ורבא".
ההבחנה בין "רבה" ל"רבא"[עריכה]
בדפוסי התלמוד הבבלי, ויותר מכך בכתבי היד שלו, רבים החילופים בין רבא לרבה. על ההבדל ביניהם, בכתיב ובהגייה, כתב רב האיי גאון:[83] "אלו כֻּלן ראבה נכתבין בהי והבֵּי דגש. אבל ראבא נכתב באלף, והבֵּי רפוי... ודעו כי ראבה אַבָּה שמו, וזה ריש שהוסיפו עליו - במקום רב. ורַאבָא אֲבָא שמו, וזה ריש המוסיף עליו - כמו רב. ופירוש אַבָּה כמו שאומר אָבִי, ופירוש אֲבָא כמו שאומר אבא סתם." במסורת ההגייה הרווחת היום, ההבדל בין השמות הוא בכך שרבה נהגה ב-ב' דגושה, ואילו רבא ב-ב' רפה. במסורת יהדות תימן ההבדל הוא בין דגש קל לדגש חזק, ושתי הקריאות מכוונות עקרונית להבחנה של רב האיי, שלדעתו גם הדברים נובעים מהבדל במשמעות בין השמות, בין "[ה]אב" ל"אבי".
באשר לכתיב, עמדו חוקרים על כך שגם בכתבי יד משובחים אין הבחנה חותכת ביניהם, ורבים החילופים. לדעת שמא יהודה פרידמן, הממצא בכתבי היד מעלה כי ככל הנראה במקור לא היה הבדל בכתיב בין שני החכמים, גם אם נשמר הבדל בהגייה, וככל הנראה במשך השנים הוסיפו צורות הבחנה שונות כדי להבדיל ביניהם גם בכתיב, אך לכלל אחידות לא הגיעו, וזה מה שיצר את החילופים הרבים בין החכמים.[84]
תורתו[עריכה]
רבא
- מחלק בין כרת לבין עונשים אחרים מצפה איתן יבמות מב.
- איסור כרת התרת איסור לאו לא כל שכן בבלי לעניין המתנה שלושה חודשים בבלי יבמות מב..
- עד אחד נאמן ביבמה מקל וחומר, לאיסור כרת התרת לאיסור לאו לא כל שכן בבלי יבמות צד..
- לרב דאמר טהורה לביתה ואסורה לאכול בתרומה, עוון כרת הותרה איסור מיתה מבעיא בבלי חולין לא..
- לרבי נחוניה בן הקנה רק כרת פוטר מתשלומין אך לא מיתה בידי שמיים, כי מקורו מ"והכרתי אותו" שהוא דווקא כרת שלא כדעת אביי שגם מיתה בידי שמיים פוטרת בבלי כתובות ל:.
- מכנה שמות לחכמים מרגליות הים סנהדרין ח: אות א
- ארי שבחבורה בבלי סנהדרין ח:.
- שבור מלכא, ומנו שמואל בבלי פסחים נד..
- יצחק סומקא בבלי יבמות סד:.
- לית הלכתא לא כטרשי פפונאי ולא כשטרי מחוזנאי ולא כחכירי נרשאי בבלי בבא מציעא סח..
- עולא משגש אורחותיה דאימיה בבלי בבא בתרא ט..
- סודני בבלי מנחות עא..
- קאקי חיוורי בבלי כתובות פה..
- דרדקי בבלי בבא בתרא טז:.
- דייני דחצצי הכי דייני בבלי בבא בתרא קלג:.
- "מסתברא מילתיה דרב וכו', והאלקים אמר רב אפילו וכו'" מרגליות הים סנהדרין עב. אות טז:, גליון הש"ס גיטין יג:
- מסתברא מילתיה דרב בפיקדון אבל במלווה לא, והאלקים אמר רב אפילו במלווה בבלי גיטין יג:.
- מסתברא מילתיה דרב וכו', והאלקים אמר רב אפילו נטל בבלי סנהדרין עב..
- מסתברא מילתיה דרב במלווה דלהוצאה ניתנה אבל פיקדון וכו' לא, והאלקים אמר רב אפילו פיקדון בבלי בבא קמא קו..
- מסתברא מילתיה דרב בשדה סתם אבל בשדה זו לא וכו', והאלקים אמר רב אפילו בשדה זו בבלי בבא מציעא טז..
- מסתברא מילתיה דרב בביתו נערה וכו' אבל בבוגרת לא, והאלקים אמר רב אפילו בוגרת בבלי כתובות קב:.
- "בלא וכו' נמי לא מצית אמרת" ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים
- בלא הנך נפישין נמי לא מצית אמרת בבלי יבמות ע..
- בלא מיתה עדיפא נמי לא מצית אמרת בבלי יבמות עד:.
- בלא הנך נפישן לא מצית אמרת בבלי יבמות עד:.
- בלא שבור נמי לא מצית אמרת בבלי בכורות מא..
- בלא ראשיתם נמי לא מצית אמרת בבלי בכורות נד:.
- "מה מכר ראשון לשני כל זכות שתבוא לידו" ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים
- בבא קמא ח:, צו., בבא מציעא טו:, ערכין לא:
- "הלכתא נינהו ואסמכינהו רבנן אקראי" ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים
- קידושין ט., נידה לב., לב:
- "כבר פסקה תנא דבי רבי ישמעאל" ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים
- יבמות פז., בכורות יד:, סנהדרין לה:, נזיר כה.
- מסביר את הצורך בפסוקים
- למה לי דכתב רחמנא קוצים גדיש קמה ושדה, צריכי בבלי בבא קמא ס..
- למה לי דכתב רחמנא לאו בריבית לאו בגזל ולאו באונאה, צריכי בבלי בבא מציעא סא..
- למה לי דכתב רחמנא יציאת מצרים בריבית בציצית ובמשקולות בבלי בבא מציעא סא:.
- למה לי דכתב רחמנא מום באדם מום בקודשים ומום בבכור, צריכא בבלי בכורות מג..
- חמור דבור לרבי יהודה ושה דאבידה לדברי הכל קשיא בבלי בבא קמא נד..
- ה' לאווין האמורים בדם למאי וכו', ג' כריתות האמורים בדם למאי בבלי כריתות ד:.
- מקפיד על ביטוי המילים בתפילה
- להפריד בין היום לבין על לבבך בבלי פסחים נו..
- להפריד בין על לבין לבבך, וכן על לבבכם, בכל לבבך, בכל לבבכם, עשב בשדך וכו' בבלי ברכות טו:.
- לא להפריד בהלל בין ברוך הבא לבין בשם השם, וכן בין יהא שמיה רבא לבין מברך בבלי סוכה לח:.
- חושש לחשד
- לא שורפים מעצי עצמן משום החשד בבלי פסחים פב..
- מעמידים את הכהנים הטמאים במזרח משום החשד בבלי פסחים פב..
- מרוח אחת צריך להדליק נר חנוכה בבלי שבת כג..
- עוסק בתורה ולא איכפת לו מענייני העולם הזה
- אכזרי על בניו ועל בנותיו כעורב בבלי ערובין כב..
- היה שקוע בלימודו ולא שם לב שמעך את אצבעו בבלי שבת פח..
- עסק בתורה ולא בגמילות חסדים בבלי ראש השנה יח. לגירסת העין יעקב.
- מונה מידות ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים
- חמש מידות לכלי חרס בבלי שבת צה:.
- שלוש מידות בקטן בבלי גיטין סה..
- שלוש מידות בסכין בבלי חולין יז:.
- מקשה את הסתירה גם על התנא האחר
- חיישינן לגומלים - דרבי יהודה אדרבי יהודה קשיא דרבנן אדרבנן לא קשיא בבלי כתובות כד..
- חשש להרהור בסקילה ובסוטה - דרבי יהודה אדרבי יהודה קשיא דרבנן אדרבנן לא קשיא בבלי סנהדרין מה..
- גזירות על בדיקת חמץ ואיסור חדש - דרבי יהודה אדרבי יהודה קשיא דרבנן אדרבנן לא קשיא בבלי פסחים יא..
- אלמנת עיסה - דרבי יהושע אדרבי יהושע קשיא דרבן גמליאל אדרבן גמליאל לא קשיא בבלי כתובות יד..
- קנסות על עובר עבירה - דרבי אליעזר אדרבי אליעזר קשיא דרבנן אדרבנן לא קשיא בבלי בכורות לד:.
- מפרש משנה או ברייתא בשיטת תנא אחד
בכל מקום שאחד האמוראים מתרץ "תברא מי ששנה זו לא שנה זו", רבא חולק עליו ומפרש את כל המשנה או הברייתא לפי אותו התנא. וביאר הגר"ח מוולוז'ין שהיתה לרבא קבלה שכל המשניות או והברייתות נכתבו באופן שכל משנה או ברייתא היא בשיטת תנא בודד בבלי הובא בכרם יהושע ( ר' יהושע הכהן) עמוד פ"ט.
- תברא מי ששנה זו לא שנה זו. אמר רבא ומאי קושיא וכו' בבלי שבת צב: ושם נסמן במסורת הש"ס.
- תברא מי ששנה זו לא שנה זו. רבא אמר כולה רבנן היא בבלי בבא קמא מז:.
- תברא מי ששנה זו לא שנה זו. רבא אמר לעולם חד תנא הוא בבלי יבמות יג..
- תברא מי ששנה זו לא שנה זו. אמר רבא לא תימא רבי יהושע לא אזיל בתר חזקה דגופא כלל וכו' בבלי כתובות עה:.
- ובדומה לזה - ההוא שליח ציבור דנחית קמיה דרבא אמר בסדר העבודה "יצא והניחו על כן שני שבהיכל וכו'". ;אמר ליה חדא כרבנן וחדא כרבי יהודה (בתמיה) בבלי יומא נו:.
- חוזר בו ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים, מסורת הש"ס שבת סג:
- הדר אוקים רבא אמורא עליה ודרש: דברים שאמרתי לפניכם טעות הן בידי בבלי ערובין קד., בבא בתרא קכז..
- באורתא אמר רבא הכי ובצפרא הדר ביה בבלי יבמות לז..
- הדר אמר רבא: לאו מילתא היא דאמרי בבלי מנחות יב:, צז., יבמות עו..
- הדר אמר רבא בבלי ברכות לז:, בבא קמא יז:.
- הדר ביה רבא בבלי כתובות יא:.
- הדר אמר רבא ואיתימא רב אשי בבלי יבמות כ:.
- "לא לישתמיט"
- לא לישתמיט תנא וליתני הערל והטמא ולימא רבי עקיבא היא בבלי יבמות עב:.
- לא לישתמיט קרא וליכתוב מן בני התורים או מן בני היונה בבלי חולין כב:.
- לא לישתמיט קרא וליכתוב חלות משוחות ורקיקין בלולין בבלי מנחות עה..
- "אסברה לי"
- בר אדא משוחאה אסברה לי במגרש ושדה בבלי ערובין נו:.
- בר אהינא אסברה לי קידושין שאין מסורין לביאה בבלי קידושין ט:.
- רבין בר שבא אסברה לי מייתינן סכינא דחליש פומיה ומפרקינן לה בבלי חולין מח..
- אידי אסברא לי מוסירה מחבירו בבלי בבא מציעא ח:.
- כגון רב סחורה דאסברן זוהמא ליסטרון בבלי בבא מציעא לג..
- "שתי תשובות בדבר"
- חופה לא קונה לקידושין בבלי קידושין ה:.
- תמורת אשם וולד אשם בבלי תמורה כ:.
- חטאת שעיברה שנתה בבלי תמורה כב..
- טלטול מחתה באפרה בבלי שבת מז..
- זביחה בשעת שמחה בבלי פסחים עא..
- אנשי מחוזא בבלי עירו מפונקים
- בגדיהם רחבים, כי אינם עובדים בבלי שבת יב..
- נשותיהן לא עובדות בבלי שבת לב:.
- יש להם סבלים בבלי בבא מציעא עז..
- הם סוחרים וניידים בבלי גיטין ו. ורש"י.
- "לאו מי אמינא לכו לא תיתלו ביה בוקי סריקי כדים ריקים ברב נחמן" מסורת הש"ס בבלי חולין נ.
- מתנת שכיב מרע בבלי בבא בתרא קנא:.
- טומאה בחיבורין ושלא בחיבורין בבלי עבודה זרה לז:.
- חלחולת שניקבה ויריכים מעמידות אותה בבלי חולין נ..
- תקרת עליה ששפלה בבלי בבא בתרא ז., וגירסת גמרותינו שם "רבה", ובמסורת הש"ס הביא שבספרים אחרים גורסים "רבא".
- "אשכחתינהו לרבנן דבי רב דיתבי וקאמרי" ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים
- ביצה יט., בבא קמא צ:, נידה נג., נידה כז. לגירסת הב"ח, בגמרותינו הגרסא רבה
- "ההוא דנחית קמיה דרבא" ספר ברכת כהן בקונטרס מגילת סתרים
- ברכות יד:, לג:, יומא לו:, נ:
עיין עוד בשיטתו של רבא במחלוקותיו על אביי
לקריאה נוספת[עריכה]
- רפאל הירשמן, "רבא ורבה - כמה שנים חיו?", משפחה, מוסף "קולמוס", עמ' 56.
- הרב זאב פרנק, דבר קטן - כלל מחלוקות אביי ורבא בש"ס בטבלאות שיטתיות ובניתוח מאפיינים קבועים ולקט אגדות אביי ורבא, ירושלים תשע"א.
קישורים חיצוניים[עריכה]
- אהרן היימאן, "רבא", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר HebrewBooks
- רבא, ב"אנציקלופדיה יהודית" באתר "דעת"
- רבא (בן יוסף בן חמא), במהדורת 1901–1906 של Jewish Encyclopedia תבנית:אנגלית
- מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, מימי התלמוד – בְּחַיֵּיהֶם וּבְמוֹתָם, באתר פרויקט בן יהודה, הפרק "רָבָא"
- הרב יהודה לייב הכהן מימון, אביי ורבא: תולדותיהם ומסירת מאמריהם וסוגיותיהם בהלכה ובאגדה, מוסד הרב קוק, ירושלים תשכ"ה.
הערות שוליים
- ↑ על הגיית השם ועל הכתיב שלו, בהבחנה מן האמורא רבה, ראו להלן בגוף הערך.
- ↑ ספר הקבלה להראב"ד עמ' 58; מצוטט במחקרו של אהרון היימן.
- ↑ מיכאל אבי יונה, אטלס כרטא לתקופת בית שני, המשנה והתלמוד, ירושלים: הוצאת כרטא, 1974, עמ' 100.
- ↑ קהלת
- ↑ קידושין|עבב
- ↑ שבת קכט א, וראו ערובין עט א "הני מילי סבי דפומבדיתא אמרינהו", ופירש רש"י רב יהודה וישיבתו.
- ↑ בבא קמא צז א, וראו בפסחים
- ↑ יצחק אייזיק הלוי, דורות הראשונים ה', עמודים 474-480, באתר HebrewBooks
- ↑ חנוך אלבק מבוא לתלמודים כרך 1 עמ' 375.
- ↑ בבכורות יד ב
- ↑ אגרת רב שרירא גאון חלק ג' פ"ג.
- ↑ עבודה זרה
- ↑ ראיות שונות מצביעות על כך שרבא לא היה כהן, וממילא לא היה מצאצאי עלי הכהן. גם רש"י (ראש השנה יח א) ובעלי התוספות (יבמות קה א) כותבים שרבא לא היה כהן, וכך גם בעל סדר הדורות שהביא ראיה מרבא שאמר על עצמו (בבא בתרא יב ב ) כי הוא יהיה בעלה השני של בת רב חסדא לאחר רמי בר חמא. ומכיוון שבוודאי לא התכוון לקלל את רמי בר חמא שימות - אלא שיגרש את אשתו, ברור שרבא לא היה כהן ולכן יכול היה לשאת גרושה. ראיה נוספת נובעת מהוראתו של רבא לבניו שלא להינשא לגיורת (ברכותח ב ), ולפיכך לא היה כהן ומותר היה לבניו להינשא לגיורת. בנוסף, נכתב שרבא ישב אצל רב הונא כאשר היה גוסס (מועד קטן כח א), על אף שלכהן אסור לשהות בבית שיש בו מת
- ↑ ערובין
- ↑ בבא קמאצזא וראו: בבא קמא קד ב
- ↑ משלי ז' כ"ו
- ↑ עבודה זרה יט ב
- ↑ ברכות מח א
- ↑ ערובין כט א
- ↑ יומא עו ב
- ↑ סנהדרין סה ב
- ↑ שבת קיטא
- ↑ קידושין לב ב
- ↑ בבא בתרא קכז א, נדה סח ב , ערובין
- ↑ פירוש רש"י על הפסוק
- ↑ יומא מו ב
- ↑ חולין קלג א
- ↑ בספר היוחסין לאחר אגרתו במעלת ישיבת סורא, מובא בסדר הדורות ערך רבא עמ' קס"ד.
- ↑ ערובין
- ↑ כתובות
- ↑ סדר הדורות, ערר רבא, עמוד 268
- ↑ רב אסי: ברכותלחא. זעירא: סוטה
- ↑ נדרים כב א
- ↑ ביצה
- ↑ ברכות כד א
- ↑ זבחים קטז ב
- ↑ בבא בתרא קמד א
- ↑ שבת קא ב , רש"י שם
- ↑ גיטין
- ↑ כתובות
- ↑ בבא בתרא יב ב
- ↑ ברכותנוא
- ↑ כתובות
- ↑ כתובות סג א
- ↑ בבא בתרא קמג ב
- ↑ אהרן היימאן, "רבא", תולדות תנאים ואמוראים, לונדון, תר"ע, באתר HebrewBooks
- ↑ בבא מציעא
- ↑ מועד קטן כח א
- ↑ מיכאל אבי יונה, אטלס כרטא לתקופת בית שני, המשנה והתלמוד, עמ' 100
- ↑ מסכת מנחות קי א
- ↑ שבת יא
- ↑ מסכת שבת דף ל"א עמוד א'.
- ↑ חגיגה
- ↑ ערובין
- ↑ כתובות
- ↑ ברכת שמואל על מסכת בבא מציעא בדין ייאוש שלא מדעת.
- ↑ ברכת אברהם על מסכת בבא מציעא כ' ב בשם רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
- ↑ קידושין
- ↑ על פי פרוש רש"י שם
- ↑ קידושין נב א
- ↑ דברים כד א
- ↑ בבא בתרא כב א
- ↑ כתובות סג ב
- ↑ ירמיהו טו ב
- ↑ תהילים קטז ו
- ↑ איכה ד' ט
- ↑ בבא בתרא ח א
- ↑ בבא בתרא קנה א, תמורה לב , חולין מט ב
- ↑ עבודה זרה מא
- ↑ עבודה זרה נז ב
- ↑ עבודה זרה
- ↑ תמורה לב
- ↑ דברים כח, לא
- ↑ דברים כח, מא
- ↑ דברים כח, לב
- ↑ קהלת ט, ז
- ↑ דברים כח, לח
- ↑ דברים כח, י
- ↑ שיר השירים
- ↑ ברכותנוב
- ↑ מועד קטן
- ↑ הקדמה ל"ז
- ↑ סוף מסכת עבודה זרה, כ"י בית המדרש לרבנים, מהדורת ש' אברמסון.
- ↑ ש"י פרידמן "כתיב השמות 'רבה' ו'רבא' בתלמוד הבבלי", סיני, ק"י, סיון-תמוז תשנ"ב, עמ' קמ-קסד. ראו גם: אליקים ויסברג, "כתיב השמות רבה ורבא: שיטת רב האיי גאון ושיטות חולקות", בתוך: מחקרים בלשון, ה-ו, תשנ"ב, עמ' 181-214. וראו: א' שויקה, עיונים בספר הלכות גדולות: נוסח ועריכה, עבודת דוקטור, האוניברסיטה העברית בירושלים, אב תשס"ח-2008, עמ' 71-73. לדעתו כתב יד פריז של הלכות גדולות משמר הבחנה בין "ראבה" (רבא אצלנו), ב-א' מצעית וב-ה' סופית, לעומת "רבא" (רבה אצלנו), ללא א' מצעית, והוא משער שהסופר תפס את השם הראשון כנגזר מ"ר' אבה", ואת השני כנגזר מ"רבא"=גדול בארמית. לעומת זאת בהלכות פסוקות כ"י ששון וברוב כתבי היד של התלמוד הבבלי הכתיב הרווח הוא "ראבא", ב-א' דווקא.